Downloaded from YTS.MX
ÎN IUNIE 1968, ELVIS PRESLEY A ÎNCEPUT REPETIȚIILE
Official YIFY movies site: YTS.MX
PENTRU PRIMUL SĂU SPECTACOL LIVE DUPĂ MAI BINE DE ȘAPTE ANI.
NU MAI ÎNREGISTRASE DE CINCI ANI UN HIT CARE SĂ AJUNGĂ ÎN TOP ZECE.
CARIERA LUI ÎN INDUSTRIA DIVERTISMENTULUI
ERA ÎN PERICOL.
Întregul lui viitor depindea de acest spectacol televizat.
Elvis era în cel mai prost punct al carierei,
făcea filme pe care nu voia să le facă.
Nu mai urcase pe scenă de șapte ani.
Știți de ce sunteți aici, nu? Pentru spectacolul lui Elvis Presley.
Spectacolul televizat de relansare din '68 avea să-i arate
dacă mai avea un public ca solist.
Dacă Elvis nu oferea cel mai bun spectacol din cariera lui,
ăsta era sfârșitul.
Când Elvis a apărut pe scenă prima oară,
a fost o revelație.
Lookul lui de la începuturi fusese cât se poate de grozav.
Dar devenise moda anilor '60.
Cânta muzică mai puțin bună decât cea de la început.
Făcea filme în care nu credea nimeni.
Îți cumpăr cea mai mare friptură.
Era pe muchie de cuțit:
ori era autentic,
ori dovedea că nu mai e ce fusese.
Acum aveam să vedem dacă a revenit într-adevăr sau nu.
Aveam să vedem de ce e în stare.
Chiar înainte să apară pe scenă,
Elvis îl cheamă pe regizor în cabină și îi spune:
„Nu pot să urc pe scenă.”
REGIZOR, ELVIS (2022)
Iar publicul se aduna deja.
Glenn?
Începem?
Bine. Știți de ce sunteți aici, nu?
Regizorul zice: „Elvis, trebuie să urci pe scenă.”
Elvis era în geaca de piele.
Regizorul zice: „Uite cum facem.
Te duci și, dacă nu-ți place cum iese, o să zic că s-au stricat benzile.”
Îi face promisiunea asta absurdă.
Și Elvis se duce.
Era cu siguranță conștient de miză.
Știa că poate da greș și s-ar sfârși tot.
Putea să-i distrugă cariera, iar el știa foarte bine.
Bun-venit la NBC și la spectacolul lui Elvis Presley.
Puteți mai mult. O să spun din nou.
Vreau să aud într-adevăr ceva.
Bun-venit la NBC și la spectacolul lui Elvis Presley!
Și iată-l pe Elvis Presley!
Trebuie s-o fac odată și odată, așa că n-are rost să amân.
Să începem!
Mai bine reluăm, n-am fost pe fază.
Elvis ratează prima intrare și trebuie s-o ia de la capăt.
Și are emoții uriașe. Transpiră de emoții.
- Suntem gata. - Frățioare!
O să fiu închis.
E greu să-ți amintești, când îl vezi,
că fusese cândva Regele.
Cât mai stau aici? Suntem gata?
Devine jenant, Steve. Trebuie să fac ceva.
E șocant, fiindcă are emoții mari.
E vizibil nesigur de el.
Copleșit de importanța momentului.
Sunteți gata?
Nu, dar încercăm.
Omul care era pe scenă
era umbra starului rock care, cu doar un deceniu în urmă,
băgase spaima în America tradițională.
Avem contract pe șapte ani cu Paramount.
Și deodată a dispărut tot. Parcă fusese vis.
PRESLEY LA INSTRUCȚIE
Spune-le ceva fanilor tăi.
Ai vreun mesaj anume să le transmiți?
Așa că ajunsesem… foarte descurajat.
Iată-l pe Elvis Presley!
ÎNTOARCEREA REGELUI: ASCENSIUNEA ȘI DECĂDEREA LUI ELVIS PRESLEY
Acum câteva săptămâni, un tânăr din Memphis a înregistrat o piesă
la Sun Records.
Are doar 19 ani. Elvis Presley! Să-l aplaudăm frumos!
Mi-a plăcut întotdeauna muzica. Mamei și tatei le plăcea să cânte.
Mi-au spus că, pe la trei-patru ani,
m-au scăpat în biserică și m-am dus lângă cor, ca să bat ritmul.
Nu uitați că, pe vremea aceea, muzica era segregată.
Cam tot ce auzeam era ce cântau negrii.
Era rhythm and blues,
B.B. King, Little Richard.
Albii ascultau Pat Boone, surorile McGuire,
iar nouă nu ne plăcea genul ăsta de muzică.
America era extrem de speriată
ca nu cumva cultura de culoare să „contamineze” copiii albi.
Și apare Elvis, care a preluat muzica și dansul
pe care le-a văzut prin cârciumile din Mississippi și Memphis în tinerețe.
A luat muzica pe care o iubea de mic, și a pus-o pe scenă.
Asta ne-a oferit propria muzică, diferită de a părinților noștri.
Era muzică periculoasă, fiindcă nu era muzica societății noastre,
mai ales în Sud.
Era un tabu.
Elvis cânta pe atunci coveruri după artiști de culoare.
Elvis era din Sudul profund
și căuta compania celor de culoare.
L-am întrebat: „Cum ai ajuns să iubești muzica noastră?”
A zis că se ducea pe lângă bisericile afroamericane
și stătea lângă ferestre ca să asculte ce se cânta.
El a fost ilustrarea perfectă a ce se întâmplă
când pui laolaltă muzica venită din munți
și muzica venită pe fluviul Mississippi.
S-au întâlnit și au irupt împreună, transformându-se în rock-and-roll.
Niciun alb nu cânta așa și nu se purta așa pe scenă.
Nouă ni se părea amuzant, spuneam că încearcă să imite negrii.
Dar nu era adevărat, așa era el.
Asta era controversa generală la acel moment.
Fiindcă fanii lui nu voiau ca el să fie de culoare
și cred că nici nu-și dădeau seama că el cânta ca noi.
Dar noi, ca artiști și cântăreți de culoare,
vedeam diferența dintre Elvis
și ceilalți cântăreți albi din perioada aceea.
Lumea încerca să ne oprească, să ne țină despărțiți.
Dar muzica nu desparte oamenii. Muzica apropie oamenii.
Elvis era un artist ambițios.
Era, de asemenea, un copil care crescuse în sărăcie,
a cărui teamă supremă era că va fi din nou sărac.
Cele mai mari dorințe ale lui sunt să-și valorifice talentul cât mai bine
și să nu mai fie niciodată sărac.
Și au fost în conflict toată viața lui.
SHOW-UL COLONELULUI TOM INTRAREA PRINCIPALĂ
Mai toți cei care au debutat odată cu Elvis Presley
sunt acum note de subsol în istoria rock-and-rollului.
E pentru că le-a lipsit singurul lucru pe care l-a avut Elvis.
Colonelul Tom Parker, cel mai iscusit impresar din domeniu.
Uitându-se la Elvis,
colonelul vedea un idol mare și lucios pe care America îl va venera.
Iar când Elvis se uita în oglindă, îl vedea pe B.B. King.
Aceste două versiuni ale aceluiași om n-au putut coexista niciodată,
iar versiunea colonelului
a ucis celălalt Elvis.
Elvis și colonelul au început să colaboreze în 1955,
când Elvis era în turneu, promovându-și piesele înregistrate la Sun Records,
iar colonelul era impresarul lui Hank Snow.
Practic, au mers în turneu împreună
și colonelul a putut vedea
ce cânta Elvis, cum reacționa publicul
și cât de talentat era.
Aproape imediat a început
să tragă sfori ca să devină impresarul lui Elvis.
Colonelul debutase chemând lumea la bâlci.
Îl considera pe Elvis o marfă, un produs pe care-l putea vinde Americii.
În mintea lui Elvis, colonelul era un geniu.
Chiar era un geniu al vânzărilor.
Era un genial organizator de spectacole, un circar genial.
Și avea idei de divertisment absolut strălucite.
Când colonelul s-a întâlnit cu Elvis,
i-a promis apariții televizate și filme,
așa a preluat controlul.
Elvis n-avea încă 21 de ani.
Nu eram deloc cunoscut până m-a preluat colonelul Parker.
Apoi am ajuns la televizor și am început să fiu cunoscut.
Elvis Presley, iată-l!
PRIMA APARIȚIE TELEVIZATĂ A LUI ELVIS 28 IANUARIE, 1956
Colonelul poate fi prezentat cu o singură propoziție.
„Anul trecut, băiatul meu avea talent de un milion de dolari.
Anul ăsta, are un milion de dolari.”
Ăsta e colonelul Tom Parker pe scurt.
El a inventat produsele promoționale de acum.
A avut ideea să-l pună pe Elvis pe orice.
Până atunci se făcuse așa ceva doar cu Mickey Mouse.
El a făcut-o mult mai bine.
Nimeni nu poate nega că acest artist, fie că vă place sau nu,
are o energie și un talent extraordinare.
Numele lui Elvis Presley e pe buzele tuturor într-un fel sau altul.
În seara când Elvis a apărut la Ed Sullivan Show,
am știut că văd ceva
care probabil nu se mai văzuse până atunci,
adică un nou tip de om: un om al secolului al XX-lea.
Eram copil și m-a entuziasmat muzica lui.
M-a frapat, chiar și la vârsta mea fragedă,
senzualitatea asumată a înfățișării lui,
felul cum își pieptăna părul, machiajul…
Se machia, în 1956!
Imediat după ce l-am văzut pe Elvis,
m-am dus cu mama la magazinul de muzică al lui Mike Diehl.
Am închiriat o chitară, am venit acasă
și am mirosit-o, am atins-o, am pipăit-o.
Am zdrăngănit, nu știam să cânt.
Erau tot felul de lucruri de care nu erai conștient înainte,
iar el le deschidea ușa
și îți dădea permisiunea să fii cine ești tu de fapt.
Nu trebuia să respecți regulile.
Puteai să încalci regulile.
Mi-am întrebat mama dacă ține minte când a apărut Elvis la televizor.
Ea e dintr-o familie bună de catolici irlandezi.
A zis: „Mi s-a părut respingător.”
Am fost foarte dezamăgit. „Mamă, dar e Elvis!”
„Ei bine, nu-mi place.”
Felul cum își mișca piciorul nu era
de paradă.
Nu era o mișcare scenică pe care o născocise.
Nu se putea abține.
Da!
Prima întrebare care mi se pune e de ce nu stau locului când cânt.
Îmi privesc și ascult publicul. Și știu că toți ne eliberăm de ceva.
Nu știm niciunul ce este.
Contează că scăpăm de asta și n-are nimeni de suferit.
Când ajunge la Ed Sullivan Show, în septembrie '56,
a fost deja la televiziunile naționale de zece ori și…
De fapt, controversa a pornit de la aparițiile la Milton Berle Show.
De ce predic contra muzicii rock-and-roll?
Știu ce efect are.
Și știu senzația… necurată pe care ți-o dă când o cânți.
ELVIS (PELVIS) LA ED SULLIVAN SHOW
Nu-mi place porecla „Elvis Pelvis”.
E printre cele mai imature expresii pe care le-am auzit la un adult.
„Elvis Pelvis”.
Dar, dacă așa vor să-mi spună, n-am ce face, pot doar să accept.
Elvis Presley este atât de criticat mai ales fiindcă a devenit
un fel de sex-simbol pentru adolescente.
Își pierd mințile după el.
Încrederea lui în sine, care îl făcea atât de carismatic și sexy,
era exact ce speria America.
O cheie a succesului lui Presley la adolescenți
este lipsa de succes la părinții lor.
Dacă părinții încetează să-i critice muzica, prevăd eu,
steaua lui Elvis Presley va apune
pe cât de rapid a răsărit.
Elvis era cu totul unic,
fiindcă doar ascultându-i muzica nu-ți făceai o imagine completă.
Trebuia să-l vezi.
Elvis Presley!
Ce ziceți de băiatul ăsta? Eu îl ador. Minunat! Dați-i drumul!
Hollywood era destinația supremă atunci,
dacă voiai să fii celebru.
Îi ajutase pe Frank Sinatra, Bing Crosby și Dean Martin.
Așa că era firesc ca ei să se întrebe
când avea să se întâmple.
Întrebarea nu era dacă, ci când se va întâmpla.
Luați mâna de pe mine, dle Fields.
Cum de ești prieten cu doamna, băiete?
Ne-am cunoscut la Paris. Ne-a prezentat regele Franței.
Elvis era obsedat să joace roluri serioase.
Îl idolatriza pe James Dean
și își dorea să fie ca Dean și Brando.
De fapt, rolul din King Creole i-a fost oferit întâi lui James Dean.
De asta l-a acceptat.
După mine, e plăcut să-l privești pe Elvis.
Avea perspective în film.
KING CREOLE, CEL MAI BUN FILM AL LUI PRESLEY
Am făcut patru filme la Hollywood.
Totul s-a întâmplat într-un timp scurt.
Și apoi, tocmai când îmi mergea bine, am fost recrutat.
Și deodată a dispărut tot. Parcă fusese vis.
Jur solemn…
24 MARTIE, 1958
…credință și loialitate…
…Statelor Unite ale Americii.
Felicitări, ați intrat în armată. Sunteți soldați.
Întrerupându-și o vreme cariera bănoasă de rege al rock-and-rollului,
Elvis Presley își începe serviciul militar la Fort Chaffee, Arkansas.
Unchiul Sam îi tratează pe toți la fel, iar perciunii, marca sa distinctivă,
sunt sacrificați în favoarea uniformității militare.
Elvis Presley, soldatul Elvis Presley din armata Statelor Unite,
se va îmbarca azi spre Germania.
Era la apogeul carierei lui.
Nu-și dorea deloc să plece în armată.
A fost trist.
Mi-l amintesc pe Elvis urcând pe vas,
cu o geantă de voiaj în spate,
și luându-și rămas-bun de la fani, înainte să plece în Germania.
Deși nu era război,
când te gândeai la Germania în anii '50, parcă pleca în cel mai rău loc din lume.
Aceasta e povestea rolului jucat de armata Statelor Unite.
Misiunea sa? Să țină piept comunismului în Germania și în Europa liberă.
E un privilegiu să fiu în Europa.
Îmi doream de mult timp.
Regret doar…
că nu pot să fac
niște spectacole cât sunt aici.
Dar abia aștept,
după armată,
să mă întorc pentru un turneu în Europa.
Vă mulțumim, dle Presley. Vă urăm ședere plăcută în Germania.
Vă mulțumesc.
Arrivederci! Nu, asta-i în italiană.
L-am cunoscut pe Elvis în Germania.
Tatăl meu era în Aviație și era încartiruit acolo.
Exista un bar numit Eagles Club
și eu îmi petreceam după-amiaza acolo.
Aveau un tonomat și puneam discuri.
Și îi scriam prietenei mele cât de tare îmi displăcea să fiu acolo,
că mi-era tare dor de toți.
Și a venit la mine un tip, s-a prezentat și a întrebat: „Le scrii prietenilor tăi?”
Am zis: „Da, am venit de trei săptămâni.”
A zis: „Îți place Elvis?”
Am răspuns: „Da, cui nu-i place Elvis?”
A zis: „Vrei să-l cunoști?”
Acasă, i-am zis tatei că am cunoscut pe cineva la Eagles Club
și mi-a propus să-l întâlnesc pe Elvis.
N-a reacționat bine deloc,
fiindcă nici tata, nici mama nu-l plăceau.
Am crezut că o să-l văd doar o dată,
negândindu-mă nicio clipă că o să mai fiu chemată.
Ne-am dus acolo în sâmbăta aceea.
Era un pahar pe pian și, în timp ce cânta,
îl zguduia cum făcea Jerry Lee Lewis.
Mă uitam, gândind: „Doamne! O să cadă și o să ude tot.”
Tocmai când era gata să cadă,
l-a prins și s-a uitat în jur, de parcă era un truc.
Nu-i plăcea deloc în armată, era ceva complet străin.
Era singur și era obișnuit să aibă oameni în jur.
Era înconjurat de oameni chiar dinainte să intre în armată.
Așa că era singur pentru prima oară.
Mi s-a părut că are nevoie să stea de vorbă cu cineva.
Elvis își deschidea sufletul în fața mea. Își pierduse de curând mama.
N-am pierdut doar o mamă,
ci și o prietenă, o tovarășă, cineva cu care puteam vorbi.
Dacă mă trezeam la orice oră din noapte îngrijorat de ceva,
venea și încerca să mă ajute.
Relația lui Elvis cu Gladys a fost de la început foarte strânsă.
Locuiau într-o zonă extrem de săracă din Tupelo.
Ea se străduia mereu să o ducă mai bine.
În aceeași perioadă,
Vernon ajunge în închisoare pentru falsificarea unui cec.
Mare parte din copilăria lui Elvis, au fost doar ei doi,
iar ea a muncit din greu să-l hrănească, să-l îmbrace, să-l țină la școală.
Ea era sprijinul lui în fața presiunii,
stresului și schimbărilor din cariera lui.
MAMA LUI ELVIS, RĂPUSĂ DE BOALĂ
Îl compătimeam și îmi era îngrozitor de milă de el.
Înțelegeam cum e să pierzi o mamă atât de apropiată, mai ales fiind departe.
Cam așa ne-am apropiat.
Și își făcea mari griji dacă o să mai aibă sau nu o carieră
sau dacă o să mai cânte măcar.
Fusese departe destul de mult timp
și credea că mulți fani l-au uitat.
Că i-a luat locul cineva nou.
Spune-le ceva fanilor tăi. Ai vreun mesaj anume să le transmiți?
Da, am.
Aș vrea să spun că, deși nu mă vor vedea o vreme,
sper să nu mă uite.
Și că abia aștept momentul
când mă voi putea întoarce și cânta din nou ca înainte.
Elvis era extrem de sensibil și extrem de nesigur.
Exact ca băiețelul care se rușina de ce a pățit tatăl lui,
de faptul că erau săraci, de ce a pățit mama lui,
încerca mereu să repare tot, să fie totul bine.
Și voia mereu să mulțumească oamenii.
Era un om care voia să mulțumească.
Asta îl făcea atât de carismatic pe scenă,
dar tot asta era slăbiciunea lui.
Voia să fie iubit. Iubit de mase.
Dar cu cât ești mai iubit, cu atât cresc golul și nevoia.
Cred că atunci, în armată, a început să-l roadă
faptul de a nu avea adorația publicului.
În mod normal, când un artist celebru
se ducea în armată și dispărea din ochii publicului câțiva ani,
nu-și mai putea relua cariera.
Dar Elvis n-a dispărut niciodată.
Cel mai important lucru făcut de colonel
înainte ca Elvis să plece în armată
e că l-a pus să înregistreze niște piese.
Au hituri uriașe cât el e în Germania.
Dacă nu urmăreai presa națională
și nu știai ce face Elvis fizic,
credeai că își continuă cariera.
Înainte să plece în Germania,
era încă rebelul.
Și acum iată-l infanterist,
făcând patrule toată noaptea,
degerând în zăpadă.
Colonelul îi scria,
explicându-i mereu ce făcuse ca să-i promoveze piesele.
…CA PUBLICUL ȘI ALȚII SĂ NU-I UITE NUMELE
CÂT TIMP ESTE ÎN ARMATĂ.
Îi spunea de noi contracte, de alte filme care urmau să iasă.
„Am semnat contract pentru încă două filme.”
Aș vrea să spun că, după armată,
abia aștept să încep de unde m-am oprit când m-am înrolat.
Înțeleg din asta că îți place cu adevărat ce faci
sau ce făceai înainte de armată.
Da, îmi place.
De fapt, asta mi-a fost cel mai greu cât am fost în armată.
Să fiu departe de asta.
Departe de fani?
De divertisment, în general. A fost lucrul cel mai greu dintre toate.
M-am gândit întruna la trecut, m-am întrebat cum va fi viitorul.
Nu exista cântăreț de rock
cu o carieră de 20-30 de ani, care-ți putea fi reper.
Nu exista un asemenea om.
Etalonul de succes al tuturor era Sinatra.
Sinatra avea cariera extraordinară.
Și genul lui de artiști.
Asta era culmea succesului.
12 MAI, 1960
Frank Sinatra Timex Show: „Bun-venit acasă, Elvis!”
Ce mi se pare remarcabil
și o mișcare foarte iscusită
e că îl întâmpină acasă Frank Sinatra, într-o spectacol televizat.
Elvis, iată darul nostru de bun-venit: ce ai pierdut în doi ani de armată.
Și revăzându-i, îmi dau seama că poate totuși n-ai pierdut mare lucru.
De fapt, se pare că n-ai pierdut decât perciunii.
Oameni buni, ce-ați zice să vă mai cânt ceva?
E un moment foarte clar
de acceptare a lui Elvis în lumea bună.
Frank spune țării:
„E băiat bun.
Și-a slujit țara, a fost în armată. Acum s-a întors.”
În același timp, Elvis renunță la ceva.
Căci, pentru a intra în lumea bună,
trebuie să renunți la imaginea de om periculos, de amenințare,
de individ de care trebuie ferite fetele.
S-a terminat. E aproape un acord negociat.
Sinatra e poreclit „Președintele”,
fiindcă el conduce industria.
E perceput drept singurul
care îi poate ridica pe unii oamenii.
„Uite, suntem împreună, ne cântăm unul altuia piesele.”
Ce frumos!
Elvis, unele radiouri nu mai difuzează rock-and-roll.
Cum comentezi și ce se va alege de cariera ta dacă dispare acest gen?
Dacă rock-and-rollul ar dispărea de tot,
ar trebui să fac altceva
tot în muzică, poate…
operă.
Nu știu.
Cât Elvis a fost în armată,
a ascultat muzică europeană și îi plăcea în mod deosebit Mario Lanza.
Iar Mario Lanza cânta operă.
Cred că atunci e expus acestei influențe.
Elvis și-a schimbat stilul muzical și vocea.
A început să vorbească altfel.
Elvis devine foarte preocupat după armată
de performanțele sale de solist.
Reușește să intre aproape în registrul operei.
De cum se întoarce din armată, colonelul îl bagă din nou în studio.
Înregistrează muzică mult mai orientată spre publicul adult.
Un lucru specific artistului Elvis e că a avut hituri de toate genurile.
Sună ca Elvis în fiecare piesă? Da. Cum reușești așa ceva?
Nu se schimbă el.
Face genurile să se adapteze la el, nu viceversa.
E geniul pur al talentului lui.
Elvis revine și dă un spectacol caritabil
pentru o organizație dedicată victimelor de la Pearl Harbour.
Atenție, vine! Doamnelor și domnilor, pare să fie…
E Elvis Presley!
CONCERT PENTRU USS ARIZONA 25 MARTIE, 1961
Urcă pe scenă
și e întruchiparea carismei.
Atinsese o culme.
Și ai crede că asta a fost relansarea.
În loc de asta, a fost un sfârșit.
A coborât de pe scena aceea și n-a mai urcat pe alta șapte ani.
Deci nu crezi că rock-and-rollul dispare?
În 1956, când m-am lansat, auzeam același lucru.
Că rock-and-rollul e mort, dispare.
Nu zic că nu-i așa, poate dispărea și mâine. Nu știu.
Aș vrea să știu.
Elvis mă suna periodic, din senin.
Se simțea în siguranță vorbind cu mine și mărturisindu-mi temerile lui.
Ce-i plăcea sau ce nu.
Presa nu-mi dădea nicio atenție, deși pe atunci ieșeam cu el.
Îmi povestea de colonelul Parker, pe care se baza mult
să aibă grijă de el și să-i obțină roluri.
Și spera la oportunități mai mari,
să poată juca în genul de filme în care voia el.
Mai serioase, filme bune, de care să se simtă atașat.
După armată, Elvis a făcut vreo două filme în care nu cânta și nu s-a dus nimeni.
Elvis Presley, în cel mai dramatic rol al său,
al metisului din Flaming Star.
Prins între două iubiri și luptând să le salveze pe amândouă.
Flaming Star, o bombă dramatică.
Era un film bun, un film foarte bun.
Dar nu cânta, nu câștiga fata
și murea!
Vă imaginați reacția fanilor lui.
Nu le-a plăcut deloc.
Albii o lasă să moară.
Colonelul a folosit ocazia ca să zică:
„Hai să te înconjurăm de fete și să te îmbrăcăm frumos.
Cânți mult și păstrăm subiectul ușurel, ca să se vândă cât mai multe bilete.
O să faci bani grămadă.” Și au făcut.
Și cred că ăsta e începutul decăderii lui.
CERUL ALBASTRU DIN HAWAII (1961)
Atunci a primit acel contract pe cinci ani pentru musicaluri.
Asta voiau oamenii, să-l vadă cântând.
Ne întoarcem la Hollywood
să începem filmul de la Paramount joi.
- Joi la Paramount. - Cu Hal Wallis. Două-trei anul ăsta.
- Așa de ocupat va fi. - Zău?
Au lansat Cerul albastru din Hawaii.
Filmul are un succes de casă extraordinar.
Dar se mai întâmplă ceva foarte avantajos pentru contul bancar al lui Elvis,
dar în cele din urmă aproape letal pentru creativitatea lui:
coloana sonoră stă 20 de săptămâni pe primul loc în topuri.
E un hit uriaș.
Spuneți ce vreți despre colonelul Parker, dar e strălucit în afaceri.
Și și-a dat seama imediat:
„Dacă lansăm filme în care Elvis cântă
pentru femei tinere fără prea multe haine pe ele
și lansăm un disc cu coloana sonoră,
se vor promova reciproc.”
Așa că asta a devenit formula.
E o petrecere pe plajă, vino!
Și au aplicat-o de nenumărate ori.
Și, ca la orice drog,
euforia scade de fiecare dată.
Din punct de vedere financiar, și colonelul doar asta urmărește,
chiar dacă filmele sunt proaste, afacerea Elvis merge mai bine ca oricând.
Arăta tot mai nenatural în filmele acelea.
Îmi pare rău, nu pot fi în două locuri.
De la un punct încolo, părul lui Elvis
parcă e vată de zahăr dată cu spray negru și lăcuită.
Și dată cu unt de iac.
Nu e natural. Nu mai e un om real.
Fundalurile din spatele lui nu sunt reale.
Totul e fals.
Planul colonelului dă roade.
Câștiga mai mult decât Steve McQueen, mai mult decât Gregory Peck,
mai mult decât Cary Grant.
Era cel mai bine plătit actor din America.
Îl plăteau cu sume astronomice.
Dar, și-a dat seama colonelul,
cu cât filmele fac mai mulți bani, cu atât pot costa mai puțin.
Făceam multe filme unul după altul
și au început să fie la fel.
Citeam patru-cinci pagini și știam
că era doar alt titlu și 12 cântece noi în el.
Piesele erau mediocre, cel mai adesea.
Nici nu mai compuneau muzică nouă.
Reciclau cântece vechi și încropeau o intrigă.
Însăilau adunături de cântece pe care nu le voia nimeni,
căci condiția era ca Parker să primească drepturile de publicare.
Toate erau făcute pe față pentru bani.
Pe un disc apare Elvis pozând cu câinele RCA,
care stă pe o casă de marcat.
E nebunie.
Scenariile și piesele sunt tot mai proaste.
Până când Elvis Presley ajunge să facă filme în trei săptămâni,
cu câte o singură dublă și cântând „Old MacDonald Has a Farm”.
Doamne!
- Jenant. - Da.
- Mi se pare o crimă. - Da.
E o crimă să-l pui în situația asta, să cânte cântecul ăsta.
Era de râsul tuturor, iar el știa.
- Da. - Știa.
Când te-ai mutat permanent la Graceland?
S-a întâmplat în 1963.
Știu că se enerva rău.
L-am văzut aruncând nenumărate scenarii prin cameră.
Frustrare, furie.
Era cam pierdut în privința direcției carierei lui,
fiindcă nu erau rolurile pe care și le dorea.
Hollywoodul mă etichetase greșit și știam.
Dar nu puteam face nimic.
Nu știam ce să fac. Credeam că sunt obligat
să fac lucruri în care nu credeam în totalitate.
La un moment dat, nu aveam niciun cuvânt de zis.
Nu aveam ultimul cuvânt în privința scenariului.
Asta înseamnă că nu puteam spune:
„Nu-mi convine.”
Așa că ajunsesem… foarte descurajat.
Nicio sumă din lume nu m-ar fi făcut să simt vreo mulțumire interioară.
Prima oară când l-am auzit refuzând…
PRIETENUL LUI ELVIS
…eram aici, în Bel Air.
Se uită pe scenariu
și dă cu el de perete.
„Nu mai fac încă unul.”
În câteva ore,
a venit casa de discuri,
a venit agenția de impresariat,
a venit studioul
și a venit colonelul Parker.
Și i-au zis: „Dacă nu respecți contractele astea,
n-o să mai faci nimic.”
Nu avea de ales, în realitate. Trebuia să respecte contractul.
Era afectat și fizic.
Mă consumam atât de mult, încât mi se făcea rău fizic.
Mă apuca voma.
Oricât de mare succes avea,
a rămas mereu copilul crescut într-o rulotă cu acoperiș de bitum.
AICI S-A NĂSCUT ELVIS
O voce îți spune mereu: „Știi ce? Te poți oricând întoarce acolo.”
Dacă îi păsa atâta de bani, de ce-i risipea așa?
Nimeni nu risipea ca el. Era legendar.
Nu era vorba de bani.
Alegerea nu e între bani
și ceea ce-ți dorești să obții.
Ți se spune: „O să fii părăsit.”
Banii sunt doar o dovadă că oamenilor le pasă de tine.
Teama de a fi părăsit, asta folosesc împotriva ta.
Colonelul avea o capacitate uriașă de a se folosi de nesiguranța lui Elvis
și de a-l infantiliza.
A considerat întotdeauna
că îi datora cariera colonelului
și cred că îi venea foarte greu să-i spună:
„Vreau să fiu pe cont propriu, decid singur.”
Cel mai apropiat colaborator al lui Elvis
era un om care nu-l înțelegea.
Ăsta era tragismul relației lor.
Nu avea cine să-i spună lui Elvis cât de bun era
într-un mod destul de profund.
Gândiți-vă cum e să ai atâta talent
și să fii un artist în asemenea măsură revoluționar.
Iar lumea să nu te înțeleagă cu adevărat,
să te creadă un fel de măscărici.
Dacă privești cariera lui Elvis de-a lungul anilor '60,
vezi un artist complet rupt
de tot ceea ce îl hrănea.
E un om
care s-a născut cântând în fața oamenilor.
Acum e izolat.
Elvis fusese destul de periculos
ca să recunoască pericolul.
SCRIITOR
Îi vedea pe Rolling Stones. Îi vedea pe Beatles.
Știa cum îi fac pe americani să se simtă, fiindcă și el îi făcuse să se simtă așa.
Un psihiatru a spus că sunteți copii ale lui Elvis.
Nu-i adevărat!
La fiecare semn de idolatrie, ne amintim zilele de glorie ale lui Elvis și Sinatra.
În '64 se produce un uriaș tsunami.
Totul se schimbă. Freza și hainele se schimbă.
Peste noapte, Beatles îi aruncă pe toți în irelevanță
și toți trebuie să țină pasul.
Doamne! Și eu îi ascultam pe Beatles.
Îl ascultam pe Mick Jagger. Îți lăsa aceeași impresie ca Elvis.
Se agita pe toată scena. „Ce naiba?”
Muzica se schimba.
Beatles au venit la noi în Bel Air, a fost o seară amuzantă.
Când au intrat, erau foarte intimidați.
Elvis stătea pe canapea,
iar John Lennon și Paul McCartney se uitau fix la el.
N-au zis nimic. Se uitau la el și atât. Erau tare emoționați.
Iar Elvis a zis: „Dacă nu vorbiți…”
A deschis televizorul.
Erau fascinați de el.
Țin minte că ne-am întâlnit,
am început să vorbim și John a zis:
„N-am avut curajul să-i spun lui Elvis.
Dar vrei să-i spui tu? Vezi perciunii ăștia?”
„Da”, zic.
Zice: „Era să mă dea afară din liceu fiindcă voiam să arăt ca Elvis.
Și n-am fi aici azi, dacă n-ar fi fost el.”
Beatles își compuneau singuri cântecele pe atunci.
Înainte de Beatles, în general,
compozitorii compuneau și cântăreții cântau piesele.
Asta a împins lucrurile înainte,
faptul că Beatles compuneau.
Asta ne-a dat voce nouă, tinerilor de atunci.
Sigur, Beatles îl venerau pe Elvis, dar nu-i ascultau piesele noi.
El fusese primul rebel.
El fusese vectorul inițial
care făcuse rock-and-rollul enorm de popular printre tineri.
Iar acum decăzuse la divertisment de familie.
Și cred că asta îl durea mult.
N-am compus niciodată, aș vrea să pot. Aș vrea să fiu ca unii dintre rivalii mei,
fiindcă sunt compozitori buni, dar eu…
Am avut noroc că am terminat liceul.
Deodată apăreau trupe rock care vorbeau
de lucruri mult mai profunde, lucruri legate de viața adevărată.
Iar asta răstoarnă complet situația.
Au fost tensiunile rasiale în masă,
apoi au fost tensiunile economice,
apoi a fost tot ce se întâmpla în Vietnam.
Toate au avut un impact enorm asupra culturii americane.
Știrea serii, deși guvernul neagă, este o escaladare semnificativă în Vietnam.
Avioane americane au aruncat în premieră tone de explozibil peste orașul Haiphong.
Niciun artist rock-and-roll din anii '50 nu urmărea ceva mai profund.
Cred că o mare diferență e că am început să căutăm sens în muzică.
Un sens adevărat, mai multă profunzime
decât tot ce cânta Chuck Berry,
decât tot ce cânta Elvis.
Un glonț tras de după un tufiș
I-a luat viața lui Medgar Evers
Un deget a apăsat pe trăgaci
Un mâner s-a ascuns între umbre
O mână a aprins scânteia
Doi ochi au țintit prin vizor
Din capul unui bărbat
Dar de vină nu-i el
E doar un pion în al lor joc
Deodată, există poezie.
Există poezie în muzică. În muzica folk și apoi în rock.
Bob Dylan recita un fel de poezie în cântecele lui…
Ne întrebam: „Ce-i asta? De unde a apărut?”
Cei care compuneau cântece nu puteau decât să fie o reflexie
a ce se întâmpla pe străzi.
Elvis nu se vedea drept o figură politică.
Ar fi fost probabil ciudat și din perspectiva „brandului” său,
mai ales că făcea filme hollywoodiene.
O să înceapă și el să facă piese tematice?
Elvis a stat deoparte,
în timp ce lumea se orienta cu pasiune spre o atitudine politică deschisă.
Dle Presley, apropo de serviciul militar, ce credeți despre protestele antirăzboi?
Azi ați refuza recrutarea?
Scumpo, aș prefera să-mi țin părerile personale pentru mine.
Eu mă ocup cu divertismentul și… prefer să nu mă pronunț.
Nici alți artiști n-ar trebui să se pronunțe?
Nici măcar asta nu pot să spun.
Elvis nu mai înregistra de-acum
decât piese pe care le refuzase aproape orice alt artist serios din țară.
Cea mai bună voce a Americii primea cele mai proaste cântece
și nu doar că nimeni nu l-a oprit,
nimeni din tabăra lui nu părea să priceapă că e o problemă, cu excepția lui Elvis.
Elvis o fi în multe feluri, dar nu e prost.
Înțelege un grafic la fel de bine ca oricine.
E pe moarte.
Cred că se gândea:
„Dacă se termină, vreau să sfârșesc fiind cine vreau eu.
Nu cine vor ei să fiu.”
How Great Thou Art a fost un moment important în cariera lui,
fiindcă i-a demonstrat lui că putea face ce-și dorea.
Și nu trebuia să fie neapărat cel mai mare succes comercial din lume,
dar își putea controla propriul destin.
E primul pas în direcția:
„Trebuie să mă întorc la cine sunt ca om și ca artist.”
Întoarcerea la rădăcinile lui gospel și insistența de a face acel album
erau în dezacord cu ce ar fi vrut colonelul să facă,
adică tot muzică pop.
Cred că, dacă în acel punct al carierei,
n-ar fi putut cânta gospel,
nu știu ce ar fi cântat.
Trebuia să se impună. „Asta vreau să fac cu adevărat.”
Prima ta dragoste e muzica western?
Nu, nu e.
Prima mea dragoste aș zice că este
muzica religioasă.
Știu orice cântec religios care s-a scris vreodată.
Când a aflat că eu cânt gospel și am rădăcini gospel,
cred că asta ne-a făcut să gravităm unul spre altul,
fiindcă așa voia el să cânte.
Te naști cu o anumită sensibilitate.
Și se manifestă în diferite locuri.
Când merg prin biserici, simt spiritul acelor biserici.
Și Elvis voia să simtă asta.
Când l-am văzut pe Elvis
cântând „How Great Thou Art”…
Eram prima oară la o sesiune de înregistrări.
Stăteam de partea cealaltă a ferestrei de sticlă.
Cred că era într-adevăr pătruns de ceva spiritual.
De parcă sufletul îi părăsise trupul.
La sfârșitul acelei sesiuni,
s-a așezat în genunchi, s-a uitat în sus
și avea un mic…
Arăta ca un băiețel, cu un zâmbet mândru pe față.
Știa că făcuse ceva minunat.
A câștigat trei premii Grammy.
Și toate au fost pentru gospel. Asta arată unde era inima lui.
Dacă Elvis ar fi putut să aleagă ce muzică să cânte,
ar fi ales gospel.
Dar n-ar fi câștigat bani și n-ar fi ajuns superstar cântând gospel.
A trebuit să aleagă calea care îi aducea succesul cel mare.
Colonelul nu voia ca el să mai cânte.
Voia să facă doar filme.
Albumul ăla gospel trădează
ce se întâmpla în viața lui interioară.
N-aș vrea să rămân la fel.
N-aș vrea să stau pe loc, înțelegeți?
Aș vrea să… avansez.
Aș vrea să mă însor, să am o familie.
Cu siguranță e adevărat. E normal s-o faci.
Cine vrea să îmbătrânească singur, știți ce zic?
Eram în garderoba mea, la Graceland.
Și a bătut la ușă, zicând: „Cilla!”
Avea ceva la spate.
Și mi-a zis: „E timpul.”
A scos o cutie și înăuntru era o verighetă.
Eram șocată.
E important să te înconjuri de oameni care-ți pot aduce fericire,
fiindcă treci prin viață o dată, nu te întorci pentru un bis.
Trebuie să găsești fata potrivită. Nu poți grăbi treaba asta.
Mă gândeam: „Tatei n-o să-i vină să creadă.”
Am rămas însărcinată în noaptea nunții.
Și eram neliniștită.
„Doamne! Nu știu dacă… Sunt gata să fiu mamă?”
Aveam 21 de ani.
Odată am început să plâng. N-am mai povestit asta.
Am început să plâng și… El îmi spunea „Satnin”.
Zice: „Satnin, ce ai? Ce s-a întâmplat, iubito?”
Și eu zic: „Mi-e frică.
Nu știu dacă-s gata să am copil.”
A zis: „O să fii o mamă grozavă.”
Am zis: „N-o să mai pot face aceleași lucruri cu tine.”
„Ba o să poți”, a spus.
„N-o să vrei bebeluși și copii în jur”, am zis eu.
După căsătorie, petreceam timp împreună, mergeam la Vegas împreună.
Și mă gândeam că s-a terminat cu toate astea.
Gândeam cu totul altfel decât el.
El voia să fie tată.
Elvis abia aștepta să fie tată.
Avea niște emoții, sigur.
Nu credea că știe să țină un copil.
Până la urmă a fost minunat.
În cele din urmă, face ultimul film pentru Paramount.
Comoara din adâncuri. E un eșec total.
Albumul nu intră în topuri și se vinde în doar 30.000 de exemplare.
Nu cred că-și dădea seama
cât de gravă era situația până a văzut într-o zi un titlu
într-o publicație specializată, care zicea:
„Nu mai există cerere pentru filme cu Presley.”
NICIO ȘANSĂ PENTRU PRESLEY
După părerea colonelului, când trebuie să atragi atenția oamenilor…
În '56, l-a băgat în Dumnezeu știe câte emisiuni TV.
După armată, când trebuia să se relanseze, l-a băgat în emisiunea lui Sinatra.
Acum n-avea nimic. Și-a zis: „Fac ce știu eu, îl trimit la televizor.”
Era totul sau nimic.
Treceau anii și îmi lipsea contactul cu publicul.
Începea să mă deranjeze.
Făceam foarte multe filme și n-aveam timp de ce știu să fac.
Eram prins, dar îmi doream să mă întorc.
Ideea era să se întoarcă în casele tuturor.
N-a devenit
ceea ce știm acum că e spectacolul de relansare din '68
decât treptat.
Nu voia să vadă oameni.
Voia doar să se relaxeze, să meargă la plajă și să se gândească.
Își intra în formă.
A început să se antreneze.
Cred că a slăbit peste zece kilograme.
Se antrena ca pentru un campionat de box.
Nu cred că l-am mai văzut vreodată
atât de entuziasmat înainte de asta.
Gata, începem.
Dubla 512.
SPECTACOLUL DE RELANSARE DIN '68 REPETIȚII SEGMENT GOSPEL
La acel moment, nu știam dacă Elvis o să vină sau nu.
Fiindcă, de multe ori, la repetiții e doar formația.
Repeți partea de cor și apoi armonizezi totul cu producătorii.
Dar Elvis a apărut, era acolo.
Dubla 501.
S-a așezat și a vorbit cu noi. „Sună foarte bine. Ce faceți?”
Apoi a vrut să știe cine suntem
și ce facem, ce fel de muzică ne place.
Ne-a spus că are emoții, punct. Pentru spectacolul televizat din '68.
Avea mari emoții, fiindcă nu mai făcuse așa ceva.
Rahat!
Oamenii vorbesc despre acel spectacol pe baza a ce-și amintesc,
adică întoarcerea lui Elvis cel adevărat.
Colonelul s-a străduit să strice tot.
Spectacolul era plin de scheciuri, Elvis se bătea, erau momente stupide.
- Fir-ar să fie! - Bun.
Da, e multă muzică bună.
Dar e presărat cu o mulțime de aiureli de-ale colonelului Parker.
Dubla 902.
Dubla 510.
Fir-ar să fie!
Are trac când cântă
și e foarte iritat când face orice altceva decât să cânte.
Dubla 120.
Conflictul dintre Elvis și colonel
sau conflictul dintre cei doi Elvis, cum vreți s-o luați,
se vede foarte clar
după cât de afectat este când greșește muzica…
Intri aici, îmi pare rău.
- Am ratat-o. - Camera merge.
…și după cât de iritat este că e silit să accepte rușinea scheciurilor.
Dubla 502.
Unde e fața scenei? Într-acolo?
În jos, pe aici.
Vezi semnul albastru de aici?
Cred că undeva pe aici.
După 14 ani, încă încurc fața și spatele scenei.
Spectacolul trebuia să fie o gogomănie în stilul colonelului.
Producătorii primiseră o chestie împachetată de Parker,
cu același personaj public Elvis pe care îl văzuseră oamenii șapte ani.
În pauzele dintre filmări,
Elvis cel adevărat se ducea și făcea ce făcuse el mereu:
cânta cu prietenii lui.
SESIUNE IMPROVIZATĂ ÎN CABINE
Când producătorii au intrat și au văzut asta,
au înțeles că ce voia colonelul de la el nu valora doi bani.
Și că ce făcea Elvis în privat valora cât aurul.
Aduce puțin cu „Blue Moon of Kentucky”, nu?
Zi de zi, după repetiții, cânta acustic cu cine se întâmpla să fie acolo.
Uitați de producția și conceptul inițial!
Asta își dorește cu disperare publicul și nu a putut vedea niciodată.
Mă gândeam aseară…
să includem bucata asta
în potpuriu, pe undeva.
Și eu mă gândeam la asta, Elvis.
Dar trebuie să avem cealaltă atracție ca să putem face asta.
Fiindcă acum te relaxezi, ți-ai făcut treaba.
Mă duc la colonel și-i zic: „Duc camere acolo.”
„Peste cadavrul meu”, a zis.
După ce l-am hărțuit zile în șir, s-a întors spre mine exasperat:
„Uite ce-ți propun. Te las s-o reconstitui pe scenă,
dar nu promit că intră ceva în show-ul difuzat de NBC.”
Când îl vezi cântând standarde vechi, piese de blues și gospel,
cântecele pe care-i plăcea să le asculte…
Când îl vezi cântându-le pe scenă, nu făceau decât să reconstituie
ce se întâmpla spontan în cabina lui, când se opreau camerele.
Și ce-ți amintești e pe Elvis revenind țanțoș pe scenă și tunând:
„Da, există Keith Richards și Mick Jagger. Dar eu sunt Elvis Presley!”
Următorul program vă este oferit în culori de către NBC.
Singer prezintă Elvis,
cu Elvis Presley în primul său spectacol televizat.
Primul său concert la televizor în aproape zece ani.
Ne-a zis că are mari emoții
dacă oamenii îl vor plăcea.
Nu știam dacă Elvis o să iasă măcar din cabină.
Bun-venit la NBC…
Evident, eu lucrez în cu totul alt domeniu.
Dar pot să vă spun că, dacă nu ți-e frică, ai încurcat-o.
Dacă vrei să iasă bine,
ești îngrozit.
E un mare sentiment de singurătate.
Frica…
de eșec
mobilizează extraordinar.
Frica de a te face de râs.
Știm toți cum e să fii în fața oamenilor și să nu meargă bine.
E cumplit.
„Sunt oameni aici, tineri.
Nu știu dacă le place ce cânt.
Probabil le plac Beatles. Le plac Janis Joplin sau Jimi Hendrix.
N-o să le pese de mine.”
Dar faptul de a fi cu spatele la zid te impulsionează să acționezi.
Eu o numesc anxietate de anticipare.
Țin minte că eram la Saint Paul, la începutul turneului Born in the USA.
Stăteam în culise, urma să începem în zece minute.
Și auzeam publicul urlând.
Urlând incredibil de tare.
Și mi-am zis:
„Frățioare!
În ce m-am băgat?”
Urci pe o scenă cu care nu ești familiarizat.
Lucrezi cu producători și regizori pe care nu prea îi cunoști.
Și ajungi în punctul „fie ce-o fi”.
„Trebuie să ies, orice s-ar întâmpla. Fie ce-o fi!”
A ajuns în punctul „fie ce-o fi”.
Asta se petrecea în capul lui.
L-a găsit.
Și apoi s-a pus în mișcare.
A pornit încotro îl ducea destinul.
Locuiam la Woodstock, New York.
Erau acolo ceilalți membri The Band și Bob Dylan.
Când am auzit de spectacolul lui Elvis,
eu și Bob am zis:
„Hai să ne uităm! Să vedem dacă mai e în stare.”
TRANSMISIUNEA ORIGINALĂ PIESA DE DESCHIDERE
Aveam o sufragerie mică, cu un televizor mare.
Și tata era în bucătărie, dar vedea televizorul
de unde era, la masa din bucătărie.
Iar eu stăteam în fața televizorului.
A fost renașterea lui Elvis Presley.
Eu stăteam sus, voiam să văd tot.
A apărut pe scenă și arăta…
Nu-l văzusem pe scenă.
Îl vedeam prima oară pe scenă și eram uimită.
„Despre asta se vorbește?”
Nu cred că știam cât de bun e văzându-l o dată sau de două ori.
Făceai cunoștință din nou cu cine fusese, dar și cu cine putea fi.
L-a pus pe Elvis în avantaj.
Nu-și pierduse talentul.
Era evoluat, era mai puternic.
Elvis ne-a arătat un Elvis mai bun.
Ce mă frapează imediat e
că n-a mai arătat de mult atât de bine.
Își face apariția…
și e cel mai atrăgător bărbat din lume.
Apare în costumul ăla de piele,
cu pomeții ăia de statuie greacă.
Bun, noapte bună!
A fost un spectacol lung.
N-a mai cântat de mulți ani în fața oamenilor.
L-au ținut departe atâtea lucruri.
Să vedem! Ce fac, oameni buni?
Are toată nesiguranța firească.
Se expune ridicolului.
Asta ar trebui să fie o secțiune neprotocolară, în care…
leșinăm sau facem ce vrem.
Mai ales eu.
Da, tipul cu costume extravagante și păr umflat care dansează din șolduri
e un om foarte timid și foarte sensibil.
Nu avem toată formația aici astă-seară, dar am vrea să…
Am vrea să vă faceți o idee despre cum am început, acum 14 ani.
Și cum suna muzica noastră atunci.
Tipul din stânga mea cânta la chitară cu mine când am început, în 1912.
Nu, 19…
Nu e doar revenirea lui Elvis.
Elvis își adună înapoi trupa.
El e Scotty Moore, chitaristul meu.
E trupa de pe vremea când cânta country.
Trupa cu care a fost la Louisiana Hayride.
Trupa cu care a cântat la Opry.
El e bateristul meu, e din Shreveport, Louisiana.
L-am cunoscut acum zece ani, DJ Fontana.
Vedeai muzicieni care țin unii la alții,
care se îndepărtaseră
și se adunau din nou ca să surprindă încă o dată magia.
La prima noastră înregistrare, aveam o chitară, un bas
și încă o chitară.
Suna așa.
Când stă pe scaunul ăla, cu băieții lui,
și e înconjurat de public, într-o ambianță intimă,
se vede cum se poate apropia de oameni.
Arăta senzațional, cânta senzațional!
Mă simțeam ca un fan a cărui echipă și-a revenit
și începe să câștige din nou.
Înțelegeți?
Începem!
E o revelație.
E o revelație muzicală.
Vedeai un nivel senzațional de măiestrie.
Cânta incredibil
și îl vedeai și auzeai pentru prima dată cântând pe bune la chitară.
Era un chitarist foarte bun.
Suntem la televizor?
Nu, suntem într-un tren spre Tulsa.
Momentul meu preferat din spectacolul de relansare
e când cântă „Baby What Do You Want Me To Do”.
E un cântec de încălzire, un blues de încălzire.
Are chitara aia șmecheră
și se vede că asta s-a născut să facă.
Așa!
Da!
Tot ce l-a adus acolo revine
și tot ce i-a stat în cale a dispărut.
Totul.
Da!
Probabil e un moment deosebit pentru el.
Revine la viață.
Și își dă seama, probabil:
„Sunt Elvis Presley, futu-i!”
Am o problemă cu buza. Știți?
Nu, stai puțin! Am o problemă cu buza.
- Păi… - Vă amintiți, nu?
Am vești pentru voi. Am făcut 29 de filme așa.
Elvis! Degetul.
- Da. Atât puteam mișca în Florida. - Exact.
Poliția ne-a filmat un concert în Florida.
Fiindcă Asociația Părinților, YMCA sau nu știu cine mă considerau…
într-un fel și…
Au zis: „Frate, sigur e nebun.”
Așa că…
Poliția ne-a filmat concertul.
N-aveam voie să mă mișc.
Puteam să mișc doar degetul mic.
Tot concertul.
Elvis e mai autentic decât l-a văzut cineva vreodată.
S-ar putea să fie prima oară
când l-a văzut cineva
pe adevăratul Elvis Aaron Presley,
născut la Tupelo în Memphis.
I-am zis: „Uite ce-i, poți să faci tot ce vrei.
Poți să faci tot ce vrei.”
Am zis…
Dă-i drumul!
Dumnezeule!
Parcă era un tigru.
Se dădea în spectacol, făcea ce-i place, era sexy…
Era ca o renaștere.
„Sunt măritată cu el?
Unde am fost?”
Dumnezeule! Era superb.
Îi strălucea părul și luminile se reflectau în el.
SPECTATOARE
Strălucea ca…
Nu știu cum arată Dumnezeu, dar tipul ăsta arăta dumnezeiește.
Continuați, așa!
Atmosfera era electrizantă.
Îți tăia răsuflarea.
Țin minte că erau vreo două fete care erau înnebunite după el.
Ziceau: „Doamne, n-am știut!
N-am știut că e atât de carismatic!
N-am știut că e atât de sexy!”
Vă place până acum?
Auzeam comentariile și nu-mi venea să cred.
„Ele abia acum îl descoperă.
Noi asta simțeam când a apărut prima oară.”
Cânta un cântec și zicea: „Iată încă un hit de-al meu.”
Nicio problemă,
dar la un moment dat a cântat „Trying to Get to You”.
Era un cântec de pe partea B a unui album scos cu ani în urmă.
Și l-a cântat divin.
A fost splendid.
A fost senzațional. Fiindcă era atât de liber!
Colonelul îl ținuse ascuns atâția ani, făcând filmele alea.
Dar când i-au dat drumul pe scenă, vă dați seama.
Am zis: „Nu-ți stă rău deloc în costumul ăla negru de piele.
Ține-o tot așa, frate!”
Și publicul e încântat.
Iar el are parte de chestia aia
pe care o adoră și pentru care a făcut tot.
N-a fost pentru bani, deși nu-s răi.
A fost pentru că asta îl bucură pe el. L-a bucurat de când era copil.
Îl reînvie pe vechiul Elvis, are un moment de nostalgie.
Este și vechiul Elvis, și noul Elvis în același timp.
Îl vezi pe vechiul Elvis, pe Elvis din '68 și pe Elvis din viitor.
Căuta un mod de a trăi în care să se poată accepta.
Spectacolul ăsta, pentru mine, e momentul când a găsit asta.
Când oamenii vorbesc despre Elvis
sau despre evoluția dezamăgitoare a carierei lui,
îi reproșează că n-a mers destul încotro îl ducea destinul lui.
În seara aceea, a mers încotro îl ducea destinul.
Și l-a întâlnit.
Spectacolul din '68 arată un maestru la treabă.
Dar așa era Elvis zi de zi.
Nimeni n-a avut inspirația să ne arate mai mult acest Elvis.
Dacă aveau creier sau clarviziune,
mai făceau 50 de spectacole, iar acum vorbeam și despre ele.
Așa era Elvis zi de zi, futu-i!
Nu doar într-o zi bună.
Nemernicul era așa în fiecare zi de la Dumnezeu!
Stăm și judecăm cum a făcut față vieții obișnuite.
Presiunilor căsniciei,
rolului de tată, celebrității,
porcăriilor colonelului Parker.
Și, din când în când, ca niște străfulgerări…
Ne uităm la frânturi și spunem:
„Doamne, păcat că nu-i mai mult! De ce nu-i mai mult?”
Orice poveste de succes din divertisment trebuie să aibă mai multe acte.
Cele foarte bune au trei acte.
Spectacolul ăsta îi dă un al treilea act.
Și știm toți cum se termină,
dar la început a fost minunat.
Ce-mi doresc pentru Elvis Presley,
e o dorință bizară, dar aș vrea ca oamenii să aibă empatie pentru el.
Transformăm celebritățile în obiecte.
Dar a fost un om.
Un om care era îngrozit,
dar totuși s-a expus.
Mă bucur când văd spectacolul ăsta,
fiindcă ia atitudine pentru el însuși.
TRANSMISIUNEA ORIGINALĂ, PIESA FINALĂ
Trebuie să fie lumini Care strălucesc mai tare
Undeva…
Pentru cei mai mulți, Elvis reprezintă o figură tragică.
Știm toți cum se termină.
Dacă pot visa un loc mai bun
Unde toți frații mei merg mână în mână
Spune-mi de ce, de ce…
Când mă uit la spectacolul din '68, îmi place să-mi închipui
că asta a fost tot.
A ieșit din scenă și a fost fericit.
Trebuie să fie pace și înțelegere
Cândva…
Fiindcă ce vezi în seara aceea e singura dată
când Elvis Presley a decis pentru el, să fie cine vrea el să fie.
Dacă pot visa un soare mai cald
Unde speranța îi luminează pe toți
Spune-mi de ce, de ce
De ce nu răsare acel soare?
Atunci s-a apropiat cel mai mult de împlinirea visurilor
care l-au dus în fața unui microfon.
Suntem rătăciți într-un nor
E prea multă ploaie
Suntem prizonieri într-o lume
Chinuită de suferință
Dar câtă vreme un om
Are puterea de a visa
Își poate mântui sufletul
Și zbura…
Elvis e considerat azi unul dintre talentele americane reprezentative.
Adânc în inima mea e o întrebare…
Și este pentru că au existat momente când oamenii l-au văzut.
Și cel mai frumos asemenea moment a fost în seara aceea, la Los Angeles.
Undeva în întuneric
O luminiță te cheamă
O, da
Și cât timp pot gândi, cât timp pot umbla
Cât timp pot sta drept, cât timp pot vorbi
Cât timp pot visa
Fie ca visul meu
Să se-mplinească
Chiar acum
Fie să se-mplinească acum
O, da
Vă mulțumesc. Noapte bună!
SPECTACOLUL DE RELANSARE DIN '68 A FOST DIFUZAT ÎN 3 DECEMBRIE 1968.
A FOST EMISIUNEA NBC CU CEA MAI MARE AUDIENȚĂ DIN ACEL AN.
A FOST URMĂRITĂ DE 42% DIN PUBLICUL AMERICAN.
DUPĂ 1968, ELVIS S-A DEDICAT SPECTACOLELOR LIVE.
A SUSȚINUT ÎNCĂ 361 DE CONCERTE ÎNAINTE DE A MURI, ÎN 1977.
AVEA 42 DE ANI.
Subtitrarea: Georgeta Huzum