Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Brooklyne, jste připravený?
ŽIVĚ Z BROOKLYNU LISTOPAD 2023
Potlesk pro Joa Koye!
Brooklyne!
Brooklyne, děláte si srandu?
Ptali se mě, kde to natočíme.
Bez rozmýšlení jsem řekl, že jedině v Brooklynu.
Při letmým pohledu do publika vidím všechny barvy.
To je New York.
Celý to začalo kdysi dávno,
když všechny nacpali na tenhle ostrov a řekli: „Nepozabíjejte se.“
A najednou jsme tady.
Zbytek světa se má co učit.
Když to vidím, plesá mi srdce.
Rozhlížím se a nevěřím svým očím.
Tohle teď potřebujeme. Prostě se zasmát.
Je to hrůza. Všichni jsou dneska tak vážný.
Mě už to nebaví.
Chci být s lidma, co se chtějí bavit. Chci se smát.
Jsem už ve věku, kdy je mi všechno u prdele.
Už mě nebaví trávit čas s lidma, co člověku akorát kazí náladu.
S těma negativníma sráčema.
Říkám jim „energetičtí upíři“.
Vysajou z vás veškerou energii.
Ale lidi se s nima rádi baví.
Chceme je rozveselit. Říkáme si: „Zlepšíme jim náladu.
Vytáhneme je ven, ať přijdou na jiný myšlenky.“
Věnujete jim osm hodin a skončíte naprosto vyšťavený.
Taky to znáte?
Někteří z vás se nesmějou,
protože sem ty šmejdy vzali.
Jak mě tak poslouchají, dělají...
Tak ho pošli do háje! Ještě dneska.
Dej mu kopačky.
Ty zasraný nudný těla bez duše. Ať jdou...
Přišli jste na stand-up, jen abyste se tu takhle šklebili?
Jděte do prdele!
Šlus, čus.
Oznamte mu to ještě dneska na parkovišti po představení.
No fakt! Stačí říct: „Slyšel jsi ho.
Mezi náma je konec. Smiř se s tím, debile.“
Proto vás během vystoupení sleduju. Chodím zleva doprava a koukám.
Hledám ty, co se smějou nahlas. A na ty se zaměřím.
Ostatní jsou mi u prdele.
Třeba tahle holka. Pořád se... Jako by ji bolela hlava.
No fakt.
Už zase!
U každýho vtipu dělá...
Asi jí praskne hlava.
Nasávám tvou energii.
Lidi nejradši tráví čas s těma, kdo se umí bavit.
Je to nakažlivý.
Kinetická energie. Jsme propojený.
Jako my dva. Ostatní jsou mi u zadku.
A jsou tu další, na který koukám. Třeba tady černoch.
S každým zasmáním se dvěma prstama štípe do špičky nosu.
Vidíte? Už zas!
No fakt!
Myslíte, že si to vymýšlím?
Fakt jsem to viděl!
Asi má špatný dutiny. A já to jen zhoršuju.
„Ty mě těma vtipama zabiješ, Koyi!“
Zabírám líp než nosní sprej.
A smějou se pěkně od srdce.
Smích je fajn.
Je to lék od Boha.
Smích uvolňuje endorfiny. Je to prokázaný.
Není to žádný mýtus.
Bůh nám ho nadělil. Uvolní se endorfiny,
který požerou všechny ty negativní pocity v nás.
A budeme žít dýl.
Ty seš tu s ním?
Bude žít dýl.
Všechny nás přežije.
Sice mu poteče z nosu, ale aspoň nebude prdět do hlíny.
Budete žít dlouho. Ty taky!
Je to super pocit, když se uvolní endorfiny.
Dostaví se euforie. A to jen tím, že se smějeme.
Proto lidem říkám, ať se smějou. Nic to nestojí.
Dneska to teda neplatí.
Dneska ne.
Ale zítra zas jo.
Zítra si na to vzpomeňte.
Nic to nestojí. Odneste si smích s sebou.
Doma si vzpomeňte, kýchněte...
„Bože, ten černoch...
Ten s tím nosem.“
Dělá to pořád.
S ním se musíte bavit.
Všechny si vás skenuju.
Jsou tu lidi, co se nesmějou. Ať si naserou.
Zítra bude po nich.
Mají to spočítaný.
Mohli žít, ale nechtěli. Jejich blbost.
Šli na stand-up a nesmějou se? Ať si trhnou.
Šlus, čus.
Čus. Seru na vás.
Čus.
Víte, kolik musíte zapojit svalů, abyste se nesmáli?
Musíte zatnout úplně všechny svaly, abyste to vydrželi.
Včetně prdele.
Takhle staženou prdel tu nikdo jinej nemá.
Lezou vám z ní jen malý rozinky.
S tak staženou prdelí se ani pořádně nevyserete.
Proto si všichni myslí, že jste sračka. Fakt to tak je.
Zato on má prdel dokořán.
Uvolněnou.
Má ze smíchu prdel jak vrata.
Ty vole, to je prdel.
Bože můj.
Je fajn se smát.
No fakt.
Proč byste si chtěli smích upírat?
Vždyť je to super. Jsme na něm závislý.
Už jste někdy přišli do práce pozdě a viděli, jak se lidi na pauze smějou?
Co uděláte? Začnete se smát taky a rozejdete se k nim. „Co?“
Smějou se vám, protože zase jdete pozdě!
Chcete se zapojit.
Zato nešťastný lidi obcházíte obloukem.
Blíž ani krok! Držte se od nich dál!
Takových lidí se musíte zbavit.
Obklopte se vítězi a skutečnými přáteli.
Sociální sítě nás poznamenaly.
Myslíme, že každý sledující je náš kamarád.
Nesledujou vás, protože vás mají rádi. Čekají, až se vám něco posere.
Přemýšleli jste o tom někdy?
Už jste se někdy něčím na sítích chlubili a lidi, co jste považovali za kamarády,
ani nic nenapsali?
Ani tý fotce nedali lajk.
Dělají, že to neviděli, ale vy víte, že to není pravda.
Moc dobře víte, že to viděli.
To nejsou vaši kámoši, ale filcky.
Vykašlete se na ně. Stačí je smazat.
Smazat.
Zůstane vám pět kámošů.
A všichni budou nejspíš vaši příbuzný.
A dva z nich vás taky nesnáší.
- Jak se jmenuješ? - Larry.
Seš skvělej. Směješ se od srdce.
- Je to příjemný, ne? - Jo.
- Kolik ti je? - Čtyřicet šest.
Čtyřicet šest. Vidíte? Asiatů se vždycky musíte ptát na věk.
Asiatů se musíte ptát na věk vždycky.
No fakt. Nezkoušejte to odhadnout. To je neslušný.
Radši nikdy nehádejte.
Já myslel, že je mladej. Přitom je dědek!
Skoro nad hrobem!
Je mladší než já jen proto, že je stoprocentní Asiat.
Já jsem napůl bílej. Moje bílá polovina říká...
Ta bílá...
Říká: „Udělám z tebe dědka.“
Je to dědek!
Líbíš se mi, Larry.
- Máš děti? - Jo.
Hezký! A kolik? Jen jedno?
Tři? Ty vole.
Kolik jim je?
Zamysli se, dám ti chvilku.
Asiatům je u prdele, jak starý mají děti.
Serou na to.
„Kolik?“ „Tři.“
„Kolik jim je?“ „Vím já?
Jak to mám vědět?
Rok, dva a tři.“
Co?
Zvednul hlavu a počítá...
„Zjistím to a ozvu se, pane Koyi.“
Kolik? Puberťáci?
- Patnáct, dvanáct a pět. - Patnáct, dvanáct a pět. Vidíte?
Je naší povinností jim připomenout,
že ten jejich krásnej obláček, na kterým si teď plujou,
tyhle sociální sítě...
Musíme jim připomenout, že nic z toho není skutečný.
Žijou v době, kdy nedokážou poznat, co je skutečný.
Všechno se učí z 15vteřinových videí.
Stačí 15 vteřin a už všechno ví.
Stačí 15 vteřin a už ví,
kdo vadí černochům.
A že běloši nenávidí všechny.
A že Asiati chtějí ovládnout svět.
To všechno za 15 vteřin. A naše mládež to sleduje.
Konzumuje to.
Nasajou ty informace a potom si podle nich dělají obrázek.
Naším úkolem je jim vysvětlit, že je to špatně.
Musíte jít ven a něco si zažít.
Neschovávejte se ve svý ulitě a neposlouchejte sítě,
kdo je zlej a kdo hodnej.
Přesvědčte se o tom na vlastní oči.
Třeba Brooklyn je plný bělochů, Asiatů a černochů.
A všichni se smějeme tomu samýmu.
Je to sranda. Tvrdí, že sociální sítě mají zlepšovat společnost,
ale není to tak.
Měli by jim říkat asociální sítě. S nikým se nebaví.
Dnešní děcka ani neumí za někým přijít a pozdravit ho.
Radši mu pošlou zprávu se smajlíkem.
Takhle balí holky.
Pošlou jí stříkající lilek.
Když neodpoví, nevadí.
Mají v záloze další.
Vysmátý smajlík se srdíčky místo očí. Co to kurva je?
Kde je to riskování? Budování napětí? Tohle vám sebevědomí nezvedne.
Víte, co jsme museli dělat my? Teda hlavně já. Když se mi líbila holka,
pět měsíců v kuse jsem ji jen pozoroval.
Bylo to děsný. Měl jsem pokecaný celý triko...
Jídlo mi padalo z pusy.
„Jdi za ní.“ „Počkej.“
Konečně jsem sebral kuráž. „Seš skvělá.
Čau!“
A jak to dopadlo?
Nijak.
Šel jsem si ho domů vyhonit.
S brekem. „Proč jsem to říkal?
Proč jsem za ní vůbec chodil?“
Dneska to děcka mají snadný.
Nejspíš bychom jim měli něco vzít, aby se naučili pokoře.
Chápete?
Pořád si něco fotí a každej si o sobě myslí, že je fotograf.
Problém je, že my taky.
Rozdíl je v tom, jak fotím já a jak oni.
Vůbec neví, co dělají.
Ale pak je z tý záplavy fotek snadno jedna dobrá. Selfíčka!
Viděli jste to?
Momentka.
Jak může být selfíčko momentka?
Ani hovno!
„Dobrý.“ „Dobrý?
Není divu, že je dobrá, když jsi měl tisíc pokusů!“
„Filtr, filtr, filtr. Roztáhnout.
Roztáhnout, filtr, filtr, roztáhnout. Sdílet, popisek: ‚Šílený.‘“
Cože?
Pak se chlubí: „Všem se ta fotka líbí.
Koukej. Už má 400 lajků.“
Nikomu se ta fotka nelíbí.
No fakt. Nikomu.
Všichni na to jen kliknou a skrolujou dál.
Ani si ji neprohlídnou. Jen skrolujou.
Nikdo si ji neprohlídnul.
Když já byl malej, moje fotky se lidem líbily.
Musely se jim líbit, protože jsem jim je dal před nos.
„Sleduj.“ „Ty bláho, to je šílený!“
„Dobrý, co?“ „To jo.“
„Super.“
Co to dělat takhle?
Dejte jim jednorázový foťák. „Tumáš.
S tímhle si foť selfíčka.
Máš 12 pokusů, tak se snaž.
Máš jenom 12 pokusů, tak se koukej pořádně snažit, vole.“
Uvidíme, jak dostanou všechny do záběru.
A jak budou čekat na blesk.
„Kam ses to díval?
Tváříš se jako idiot. Teď to musím vzít znova, debile.“
Pak musíte ten film vzít a odnést ho...
na vyvolání.
Dáte ho do obálky, kterou si podepíšete.
Předáte ji úplně cizímu člověku. „Tady jsou moje soukromý fotky.“
A pak týden čekáte, než vám je pošlou.
A celej tejden se modlíte, aby ty fotky vyšly.
„Snad vyjde aspoň jedna nebo dvě.“
Pak si je jdete vyzvednout,
když přijdou vyvolaný. „Ne, kurva, ne...
Tahle je rozostřená. Do prdele. Do háje.
Červený oči?
Proč mám červený oči?“
Ale pak jedna vyjde.
Jedna jediná. „Jo, super!“
Požádáte: „Uděláte mi duplikáty?“
Zeptejte se mladých.
Co to vzali do rukou oni a všichni fotíme na mobily,
dnešní děcka ani netuší, co je to orb.
Zeptejte se puberťáků.
Nemají ani ponětí, co je to orb.
Orb se říká světelnýmu kruhu, který při vyvolání vznikne na fotce.
Vznáší se nad někým jak svatozář.
Neuhodnete, co mámu napadlo.
„O Vánocích nás navštívila babička.
Josephe, o Vánocích nás navštívila tvoje babička!
Byla o Vánocích s náma.
Je u bramborovýho salátu, Josephe.
To je její recept. Připravila ti bramborový salát.
Prokristapána! Měla tě moc ráda, Josephe.“
Bylo to špinavou čočkou.
Špinavou čočkou.
Šest měsíců ležela ta fotka na oltáři.
Asi už jsem v tom věku. Furt to opakuju, ale je to tak.
Po tělesný i duševní stránce se ze mě stal můj táta. Je to divný.
Ale podle mě tak skončíme všichni. Taky vás to potká.
Tak si dávejte bacha. Vy mladý zmrdi, nevyhnete se tomu.
Začnete se rozpadat a mít otřepaný kecy.
A ani nevíte proč. Tuhle jsem v autě prohlásil „pecka“.
Syn si toho okamžitě všimnul.
„Vidíš ten barák? Pecka, co?“
„Tys řekl ‚pecka‘?“
Zaskočilo mě to. „Fakt že jo.“
Můj táta říkal sračky jako...
Když jsem v 80. letech dělal breakdance.
A miloval jsem muziku.
Poslouchal jsem Douga E. Freshe, Slicka Ricka, Beastie Boys. Všechno.
Táta říkal: „Zas posloucháš ten svůj hipík-hopík?
Tomu ty říkáš muzika? Tomuhle hip-hip-hopíku?
To není hudba. Koukej poslouchat něco pořádnýho.“
Naštval mě tím. „Trhni si.
Tohle je náhodou muzika budoucnosti.“
On na to: „Uvidíme.“ A měl jsem pravdu. Bylo to tak.
Vyhrál jsem.
Ale teď se z hip-hopu stala sračka.
A já mluvím úplně jako můj táta.
„Co to posloucháš za brblání?
Tomu ty říkáš muzika? Vždyť jim ani není rozumět.“
Brbly, brbly.
Blbost, brbly, brbly, slovo.
Brbly, brbly, slovo.
Syn na to: „Sklapni, tati. Tvoje muzika je trapná.“
A to mě naštvalo, protože vím, že mám pravdu.
„Jak se opovažuješ...
Nesrovnávej svůj rap s mým rapem.“
Byli to básníci.
Měli skvělý texty, tancovali.
Už je to 30 let, co Biggie umřel.
Ještě dneska stačí pustit jeho song a lidi se můžou zbláznit.
Není to pravda?
Zasraný...
Přiznávám, že je to brblání chytlavý.
Jen mi řekněte, co kurva říkáte.
...lifestyle.
Vždyť jenom brblá a pak řekne jedno slovo. Ty vole!
...lifestyle.
Sklapni, kurva!
Pardon!
Pár lidí tu písničku nezná.
Můžete ji pustit? Do toho.
...lifestyle.
...my lifestyle.
... beginnin'.
Jděte do háje.
Ať jde do háje.
Je mi fuk, že mluvím jak dědek.
Ať pustíte Biggieho kdekoli, lidi to tam zboří.
Pusťte ho.
Jdeme na to!
Lepší než průměr.
Prachy vždycky schrastím. Ničeho se neštítím.
Růžový křusky pro kámoše z Detroitu.
Timberlandy nosí parta z Brooklynu.
Stop. Co?
Timberlandy nosí parta z Brooklynu.
Co to kurva?
Přesně proto jsem chtěl ten speciál točit v Brooklynu.
Biggiemu se nic nevyrovná.
Od něj zní všechno cool.
I jeho funění zní jako rajská hudba.
Všechny jeho texty dávaly smysl. Byl to básník.
„Jestli jste to nevěděli...“
„...teď už to víte!“
Tak se na to musí, Brooklyne. Skvělý!
Nádhera.
S váma mě to baví.
Vím, že pořád mluvím o stárnutí, ale je to pravda.
Jsem ve věku, kdy všechno začíná tuhnout a není vám nejlíp.
A máte delší kocoviny. Už netrvají jen den.
Spíš tak čtyři až pět.
Proto byste si měli užívat, dokud jste mladý.
Chlastat jak nezřízený a cpát se prasárnama.
Dožene vás to.
Mlíko?
Jen si dejte. Vychutnejte si mlíčko.
Litry a litry mlíka s cereáliema.
Toho bych se užral.
Cinnamon Toast Crunch! Klidně jsem o půlnoci sežral tři misky.
Tři misky Cinnamon Toast Crunche!
A pak si vypijete zbylý mlíko, z kterýho je horchata.
Ale už ne.
Mám alergii na laktózu.
Jak se to kurva stalo?
Najednou je mlíko jed.
Že neuhodnete, kdy jsem zjistil, že mám alergii na laktózu?
Na rande.
Na zkurveným rande.
Šlo to dobře, objednám dezert a ona navrhne: „Podělíme se?“ „Fajn.“
Dali jsme si jablečný koláč.
Snědl jsem půlku zmrzliny, všechno bylo fajn.
Jedeme domů, všechno je fajn.
Dívám se na ni. Říkám si, že to vyjde.
Řídím a těším se domů.
A pak můj žaludek udělá: „Zapomeň.“
„Zasraný brzdy.“
Brzdy!
Svedl jsem to na brzdy.
Nic nebude. Smůla!
Neodvezu ji domů. Nic nebude.
S tyranosaurem v břiše můžu na kuřbu zapomenout.
Jen si to představte. Udělá: „Bože!“
Já myslel, že to jsou brzdy.
Nemůžu pít mlíko.
Chybí mi. Hrozně moc.
Občas se to snažím ochcat.
Těsně před spaním do sebe nahážu misku cereálií.
Když budu rychlej a hned usnu,
třeba si toho mozek nevšimne.
Pak usnu.
Jenže pak se ozve moje prdel. „Vás někdo otrávil?
Musím ten jed vypustit, zatímco spíte.
Hotovo, pane Koyi.“
Před dvěma lety jsem zjistil, že mám ischias.
Děláte si prdel?
Vůbec jsem o tom nevěděl a najednou bum!
Všichni mladý tady si říkají, co to sakra je.
„Je to na Spotify?“
Mám ischias.
Zničehonic to můj sedací nerv vzdal. Prostě přestal fungovat.
Můj sedací nerv už nefachá. No jo.
Já vím, že ischias má spousta lidí.
To je na něm dobrý. Jsme jako gang.
Ischias pozná ischias.
Ani nemusíte zvedat ruku, stejně to poznám.
Stačí se podívat. Hned to poznám.
Třeba ty, jak sedíš bokem.
Jako by sklouzával na druhou metu.
Ani jsem nevěděl, že mám ischias.
Netušil jsem, jak zlý to může být.
Zjistil jsem to při natáčení Živě z Los Angeles Forum.
Když jsme to stříhali, přišlo mi divný, jak chodím.
Pamatuju si, že mě během natáčení bolela noha,
ale netušil jsem, že to mělo dopad na mou chůzi.
Vůbec jsem to nechápal.
Až přijdete domů, pusťte si začátek.
Řeknou: „Dámy a pánové, Jo Koy.“
A já: „Zdravím Los Angeles!“
Děláte si prdel?
Proč chodím jak mentál?
Musel jsem jít k doktorovi, aby se mi na tu nohu podíval.
Mimochodem, jestli tu je někdo doktor...
Odkdy už nemáte soucit?
Jak se ozvala.
Nevím, čím to je, ale doktorům došel soucit.
Najednou mají místo pacientů zákazníky.
Neříkám, že ty. Vypadáš vesele.
Ale bejvávalo to lepší.
Oznamujete špatný zprávy jako na běžícím páse.
Nechte toho. Taky máme city.
Jdu k doktorovi, že mám něco s nohou.
„Neustále ji tahám za sebou. A přitom ani nesportuju.“
Bolí mě od kyčle až po koleno.
„To bude sedací nerv a počáteční fáze ischiasu.
Musíte protahovat iliotibiální trakt.
Máte doma pěnový roller?“
„Myslíte, že mám doma lék na nemoc, o který jsem se teď dozvěděl?“
„Pane Koyi, moc se omlouvám. Já...
Kupte si ve sportovních potřebách pěnový roller, položte ho na zem
mezi kyčel a koleno a válejte ho.
Bude to bolet, ale musíte to dělat často.
Díky tomu se ten tlak uvolní. Je třeba to tam protáhnout.
Nejspíš vás asi taky dost bolí záda, co?“ Říkám: „No jo.“
„To vám s tím pomůže.
A obvykle to taky zasahuje hýždě.
Ale ty vy nemáte.“
„Proč to říkáte, když víte, že mě to raní?“
Říká: „Pane Koyi, moc se omlouvám.
Takhle jsem to nemyslel.
Bolí vás hýždě?“
Tak říkám: „Ne.“
A on na to:
„Tak vidíte.
Protože žádný nemáte.“
Tím mě dostal.
Úplně mě to zdrtilo.
Rád bych něco vzkázal ženám.
Žádnej chlap neřeší, jak vypadá jeho zadek.
Je nám to ukradený. Jsme smířený s tím, co máme.
Neřekneme si ve středu: „Musím jít posilovat zadek.“
Je nám to u prdele. Necvičíme zkracovačky ani dřepy. Neděláme nic.
Prostě to neřešíme.
Ale teď mám raněný ego,
protože studovanej doktor, co ví, jak má zadek vypadat,
ho na mým těle nemůže najít.
Podíval se na mě zezadu a řekl: „Kapsy!“
Jel jsem domů úplně deprimovanej. „Něco tam přece mít musím.
Fakt nemám ani trochu prdel?
Něco mít musím. Aspoň malou prdelku.
To přece nejde nemít zadek.“
Přijel jsem domů a přísahám,
poprvý v životě jsem se podíval na svůj zadek.
Nikdy předtím jsem ho neviděl. Fakt ne!
„Něco tam mít musím.“ Svlíknul jsem se,
postavil se před velký zrcadlo a otočil jsem se.
Fakt tam nebyl!
Fakt nemám prdel. Ani trochu!
Mám jenom dlouhý záda.
Hrozně dlouhý záda.
A na samým konci je řitní otvor.
Nic víc tam není.
Můj zadek je chlupatej. Vypadá jako rohožka
a z míchy mi visí řitní otvor.
Udělal jsem...
Mám prostě nohy až po ramena.
Viděli jste to někdy?
V tu chvíli
jsem vzpomínal na všechny svý holky. „Jak je možný, že se mnou vydržely?“
Vždyť je to odporný.
Měly utýct, jakmile mě poprvý viděly v posteli nahýho.
Všechny holky, co jsem měl, měly vzít nohy na ramena.
Protože já v posteli melu.
„To byla paráda. Odskočím si, hned jsem zpět.“
Jdu na záchod a prdel říká:
„Jasně, hned jsme zpátky.
Ať jí pička nevyschne.
Hned jsme zpátky a dáme si s ní druhý kolo.“
Jak? Jak je možný, že neutekla?
Teď mám radu zase pro chlapy.
Jestli s někým chodíte nebo jste ženatý,
koukejte si jí vážit, protože vás miluje takovýho, jakej jste.
Miluje vaši duši a váš mozek.
Ne vaše tělo. To mi věřte.
To nemiluje. Miluje vaši duši, co máte v sobě.
To ji zajímá. Pamatujte si to. Myslím to vážně.
Pár fešáků si tu říká: „To není na mě.“
Naser si. Na tebe taky.
Obličej můžete mít hezkej. Ale jakmile se svlečete,
vypadáte jako roztavená svíčka.
Asi takhle...
Máte červený znamínko, z kterýho rostou chlupy.
Nejradši mám spodní prádlo značky Polo.
Na zadní straně gumičky je nápis:
„Polo by Ralph Lauren“.
Vpředu se mi zařezávají do břicha, takže to je...
Tohle je na nich napsaný. Takhle to na balení nevypadalo.
Pár z vás mi rozumí. Já vím.
Nenosíme „Hanes“, ale „Nanes“.
No jo, ty blbečku. O tobě mluvím.
Všichni, co tu dneska jste.
Dneska se někdo poměje, co?
Tělo jí zaplaví endorfiny.
A pak vám ho vykouří.
Vykouří vám péro, co... A nad tím pérem visí pupek...
Bude ho muset nadzvednout. To hnusný, chlupatý...
To hnusný, chlupatý břicho, co vám tlačí na pinďoura.
Vaše překrásná holka ho nadzvedne a řekne: „Teď ti ho vykouřím.
Vykouřím ti ho. Přeblafnu svýmu medvídkovi péro.
Zabruč, jinak nic nebude.“
A vy musíte udělat...
Jo.
„Zasraný žmolky! Máš v pupíku žmolky?
Ještě jednou, jinak nic nebude.“
Jo.
Víte, co je šílený?
Dostal jsem se do kategorie „zaddy“.
Jsem zaddy. Koukejte.
Všichni mi tleskáte. Nechte toho.
Já vám na to neskočím. I když jsou chlapi, co na to skočí.
Najděte si to na Instagramu. Zadejte si #zaddy.
Klikněte na to. Najdete tam chlapy jako já v dementních pózách.
Ale pak...
Vždycky se najde někdo, kdo to okomentuje: „Hezký, zaddy.
Tobě to ale sluší, zaddy. Fešák, zaddy.“
Já vám na to neskočím.
Nechte si zajít chuť.
Když vám je přes 20, hledejte si dvacátníky.
Když přes 30, hledejte si třicátníky.
Zaddyho nebrat. Na tohle nejste připravený. Je speciální.
„Chci zaddyho, protože se o mě postará.“
Ty se budeš starat o něj!
Zaddy má ischias.
Jsi blázen? Nevíš, do čeho se pouštíš.
Co kdybych si nechal dýchací přístroj doma?
Co budeš během sexu dělat?
Až tam budu vedle tebe po sexu ležet
bez dýchacího přístroje a...
Budeš dělat: „Zaddy!
Co se děje, Zaddy?
Zaddy!“
Potřebuju zkušenou ženu.
Která bude vědět, co v takových chvílích dělat.
Půjdeme na rande a ona mě pozve k sobě domů.
„Nemám dýchací přístroj.“ „Můj ex měl dva.
Jeden zůstal ve skříni.“ „Už běžím!“
„Koupila jsem destilovanou vodu.“ „Děláš si prdel?“
Něco vám mladým holkám prozradím.
Představte si, že jste v baru a přijde za váma zaddy.
Jestli si s váma povídá a takhle u toho stojí...
Počkejte, opřu se.
Jestli dělá tohle, zatímco si s váma povídá... „Jasně. Fakt?“
Takhle všichni stojí, když si povídají. „Fakt, jo?“
Nedělá to, aby byl cool.
Je vedro.
Koule se mi lepí na stehno.
Takhle se jednoduše odlepí.
Stačí jenom...
„Jasně.“
Tak poznáte přilepený koule.
Viděli jste to někoho dělat?
„Děláš si prdel?
Děláš si prdel? Ty vole!
Fakt? Jako fakt?
To je šílený. Ty vole!“
Odlepuje koule.
Upocený koule. Jsou i tady.
Jsou tu všude mezi náma. Koukněte, jak sedí.
Tady týpek vedle, co roztahuje nohy.
Jak sere na lidi, co sedí vedle něj.
Koule pěkně opřený o měkoučký sedadlo.
Můžou dát nohy k sobě, ale pak jim budou koule trčet z klína.
To dělají, když mají upocený koule.
Teď to víte, dámy.
Až budete v práci, už budete vědět.
Až přijde chlápek z účtárny.
„Rebecco, jdeme s klukama do Starbucksu.
Nechceš frappuccino nebo něco?“
„Nepřibližuj se ke mně, Steve.“
„Někdo vstal levou nohou.“
Tenhle vtip jsem říkal před lety, když bylo synovi...
Bylo mu tak osm nebo devět.
Brával jsem ho s sebou do zákulisí.
Jednou jsem ten vtip z prdele řeknul.
Pak jsem se syna ptal: „Líbilo?“
„Bylo to super, ale jeden vtip jsem nepochopil.“
„Jakej?“ Tak říká: „Ten s tou přilepenou koulí.
Vůbec jsem to nepochopil, tati.
Proč je ta koule na stehně? A čemu se tak smáli? Já to nechápu.“
Já na to: „Ty to nemůžeš pochopit. Je ti devět.
Koule ti pořád ještě objímají ptáka.
Jako všem malým klukům.
Objímají jim ptáka.
Tvůj pták je jako stopař s pěkným baťůžkem.
Ten můj je ostřílenej cestovatel s taškou na kolečkách.
‚Upadlo mi kolo, kurva!‘“
Synovi už je 20.
A já chci mít jistotu, že se bude mít dobře.
Ale bohužel už je z jiný generace.
Snažím se to přijmout, ale i tak vím, že to není dobrý.
Není to dobrý. Jste moc měkký.
Třeba šikana. Bože můj. Co s tím pořád máte?
Jo, chápu. Určitě je tu někdo, kdo řekne: „Nevíš, čím si můj syn prochází.“
Ale vy nevíte, čím jsem si prošel já.
Víte, kdo šikanoval na škole mě?
Moje máma. Nadávala mi ze všech nejvíc.
To jste neslyšeli.
Když to na mě někdo zkoušel, pronesl jsem: „To už mi ráno říkala máma.“
Nechápu to.
Je měkkej.
Je to šílený. Teď je jiná doba. Snažím se držet krok, ale potřebuju pomoc.
A synovi je teď 20. To je věk.
Chápete? Je mu 20. Chci mít jistotu, že je připravenej.
Jako rodič to chci vědět.
Problém je, že není.
Není připravenej.
Fakt ne. Není připravenej na běžnou populaci.
Přece takhle nemůžu svýho syna vyslat do světa.
Lidi by se ptali: „Čí je to dítě?
Jakej debil ho sem poslal?“
Není připravenej.
Klidně bych mu mohl hned teď dát do ruky balík peněz.
A říct: „Jen si jdi, Jo. Odteď je to na tobě.“
Za šest hodin by byl zpátky: „Tati, všechno mi vzali.“
Dnešní děti si žijou.
Syn jde s kámošema pařit. Přijede Uberem. Jak nic!
Zapomene se s kámošema. „Promiň. Přijedu Uberem.“
Jak nic. Klikne a jede Uberem.
Já to vidím, protože je na mou kartu.
„Uber Black? 49,99 $. Dělá si prdel?“
Má to domů kilák a půl.
Je to luxus. Ale to oni neví.
My žádný Uber neměli.
Když jsem byl přes týden s kámošema
a zavolal mámě, ať pro mě přijede, řekla:
„Ne.
Už jsem v pyžamu
a namazala jsem si obličej, Jo.
Koukej jít domů.“
„Jak?
Nikdo nemá auto.“
„Budeš muset běžet.“
„Běžet?
Je to kilák a půl.“
„Tak utíkej rychle.
A nezastavuj. Dívej se dopředu a co nejrychlejc běž.
I když nebudeš moct, nezastavuj.“
V jednu hodinu v noci.
V naprostý tmě.
Auto bez rozsvícených světel.
„Znásilní mě!“
Málem mě desetkrát znásilnili.
Ale něco vám povím, už nikdy jsem se neopozdil.
Jakmile začalo zapadat slunce: „Musím domů.“
To samý Uber Eats. Jděte s tím do háje.
Když není doma nic k jídlu, Uber Eats.
„Tati, něco objednám.“
„Tak jo.“ Něco objedná.
Pak vidím účet. „Cheesecake Factory?
Ty ses pozval na večeři?
Máš snad rande, vole? Vzal sis i dezert?
A ještě dýško. Děláš si prdel?
Ty dáváš dýška?
Ty jim dáváš dýška? Bože můj!“
Co to kurva je? Uber Eats!
Vůbec neví, jaký to je mít hlad.
Žádný „Eats“.
Kolikrát jsem volal mámě do práce.
„Doma není nic k jídlu.“ „Koukni se do ledničky. Je tam...“
„Mami, už jsem se tam díval desetkrát a pokaždý je to stejný.“
„Tak se podívej znova.
Podívej se znova.
Co je tam?“
„Třeba kečup.“
„Omáčka.
Vidíš, už k tomu máš omáčku.
Co dalšího tam vidíš, Josephe?
Už máš omáčku. Co dalšího potřebuješ, aby z toho bylo jídlo?
Tak co, Jo? Máš omáčku. Co ještě chybí?“
„Je tu...
Je tu jeden okoralej plátek sýra.“
„No vidíš.
Stačí ho olámat,
uprostřed bude pořád dobrej.
Pomalu se kazí.
Musíš ho zachránit, než celej ztvrdne.
Už to není čtverec, ale kolečko.“
Byl z toho sýrovej rohlík s kečupem.
Neskutečný, co?
Aplikace. To je věc.
Současná generace vůbec neví, co to ty aplikace vlastně jsou.
Myslí si, že dokážou všechno.
Aplikace jsou třeba... co já vím? Hry.
Když to jde stáhnout, je to aplikace.
Dokonce existuje aplikace, co vám pomáhá vyplňovat žádosti.
Ani neví, jak si najít práci.
Neví, jak těžký to je někam přijít a prosit o práci.
Vůbec to neumí. Všechno mají snadný.
Mají aplikaci na vyplňování žádostí.
Napíšete tam potřebný údaje.
A pak si řeknete: „Tak jo.
Mám rád kafe. Tak budu pracovat v kavárně.“ Napíšete to.
„Chci pracovat... kolik? Tak kilometr od domu.
A chci dostávat tolik.
A do práce můžu jen v tyhle hodiny, kvůli fotbalu.“
A pak vám ta aplikace vyplivne práci.
„Je to hned za rohem. Rychle, čekají na tebe.
A souhlasili s výší výplaty.
Jdi si to tam domluvit. A pak si užij fotbal!“
„Díky, appko.“
A vezmou je. I bez snahy.
Vůbec netuší, jaký to je jít do obchoďáku...
V podělaný laciný košili,
ve špinavých keckách,
košili zastrčenou v hnusných kalhotách,
procházíte všechny obchody.
Ptáte se: „Nehledáte zaměstnance?“
„Ne.“
„Tebe ne.“
Zeptejte se puberťáků, jestli ví, jak vypadá žádost.
Vůbec neví.
Museli jste je poprosit. Zvedli kasu.
Měli těch žádostí celý paklík,
ale dali vám jen jednu.
„Tady.“
„Jen jednu?“
„Jo, jen jednu.“
Museli jste ji vyplnit v jídelní části.
Perem. Tužkou to neplatilo.
A nesměli jste to posrat.
Já vždycky posral jméno. „Kurva!“
Musel jsem začmárat „e“, nakreslit šipku a připsat „p“.
Jmenuju se Joseph, ne „Josepeh“.
Ale mám to rád.
Baví mě být táta, Larry.
Musíme to ty děti naučit.
Vím, že tu dneska puberťáky máme.
Nevím kde, ale jsou tady.
Tamhle?
Těší mě. Jak se jmenuješ? Puberťák.
Ten dědek prej: „Já?
Já?
Steve.“
Jak tě napadlo, že se ptám tebe, když jsem řekl „puberťák“?
Popíjí si whiskey sour.
Jak se jmenuješ?
Caleb.
Caleb? Těší mě, Calebe. Kolik ti je?
- Dvanáct. - Dvanáct. Ty vole.
Do prdele.
No jo.
Dneska ses toho dost naučil, co?
A kurva.
Do prdele!
No nic...
Mimochodem, za to může tvoje máma. To tvoje máma to...
Ale je ti 12.
Máma to věděla. Je to na lístku.
Bylo tam „Nevhodné pro děti.“
Jestli bude dělat...
...budu si nadávat.
Je hodnej?
Jo? Uklízí si pokoj, když mu to přikážeš?
Ne? Ty vole, Calebe!
Koukej si uklízet.
Říká ti to máma!
A když to máma řekne, tak to uděláš!
Víš co? Když řekne: „Jdi si uklidit,“
odpovíš: „Kde všude?“
Poslouchej mámu.
Je to tvoje máma.
Všechny děti tady by si to měly uvědomit. Poslouchejte svou mámu.
Mámě se neodmlouvá.
Odmlouvejte tátovi. Máš tu tátu? To je on?
Tomu odmlouvat můžeš.
Dej mu to sežrat. Je na to ideální doba.
Určitě to ocení.
Když bude odmlouvat mámě, koukej mu to dát sežrat.
Taky jsem to dělal svýmu otčímovi Fredovi.
Když byl na mámu hnusnej, čekal jsem celou noc.
Chystal jsem se mu to vytmavit.
Byl jsem u sebe.
„Takhle s mojí mámou mluvit nebudeš. Kurva!“
Čekal jsem celou noc, až se ráno vzbudí.
Dělal si oběd do práce. Nakráčel jsem do kuchyně.
„Takhle s mojí mámou mluvit nebudeš, jasný?
Mojí mámu urážet nebudeš!“
Fred měří 193 cm.
Necelý dva metry. Nahnul se a řekl:
„S kým si myslíš, že mluvíš, mladej?
Vrať se do pokoje a popřemýšlej o tom.“
Řeknu ti, co jsem udělal, Calebe. „Tak já jdu, ale nezapomeň.
Takhle s mámou nemluv.“
A šel jsem do pokoje.
Ale hádej, co bylo dál, Calebe.
Večer u jídla mi Fred říká:
„Mladej, promiň za to ráno.
Už nikdy nebudu na tvou mámu hnusnej.
Hlavně ne před tebou.“
Vidíš?
Nakráčej k tátovi, narovnej hrudník.
Takhle: „Cos to kurva říkal?“
Dostaň to ze sebe, Calebe.
„Cos to kurva mámě řekl?“
Ruku v pěst.
Udělej to.
Víš proč? Protože tě máma podpoří.
„Tak mu to zopakuj.
Jen mu to řekni, ty hajzle.“
Máma ti kryje záda. Na to nezapomeň.
To platí pro všechny děti.
To neříkám holkám.
Holky, jste na to samy.
Na holky v pubertě se musí jinak.
Z nějakýho důvodu ví, jak se na to musí.
Mám dvě ségry, co to věděly. Jedna se jmenuje Gemma.
Dodneška vede celý Jo Koy Entertainment.
Má to celý pod palcem.
Těm nemám co radit.
Ví, jak na to.
Klukům radím pořád, protože se nijak nelepší.
Mluvím jen s váma, blbové.
Až tě máma příště pošle uklidit, Calebe,
zeptej se: „Kde všude?“
A mámy, až vám budou děcka odmlouvat,
až se budou vymlouvat: „Jsem unavenej. Udělám to zítra.“
Nasrat.
Rada pro všechny mámy tady. Řekněte jim, co jste dělaly.
Pěkně jim to popište.
Do posledního detailu.
Když řeknou: „Jsem unavenej, udělám to zítra,“
jen jim to pěkně popište.
„Uděláš to zítra? Jsi unavenej?
Říkala jsem to doktorovi, když jsem tě rodila?
‚Jsem unavená, udělám to zítra‘?
Ne. A ještě jsem si kvůli tobě roztrhala pičku.“
Vím, je to divný.
Asi vám to přijde trochu přehnaný.
Ne, není. Ani to nestačí.
Co je to se společností? Připravila vás o superschopnost.
Tímhle by se měla chlubit každá ženská.
Jste jediný, kdo něco takovýho dokáže.
Ale z nějakýho důvodu se tím nemůžete chlubit.
Měli byste to roztrubovat. „Roztrhals mi pičku.“
A když nechtějí poslouchat, klidně jim ji ukažte.
Ukažte jim pičku. „Sleduj, ty hajzle, cos mi provedl.“
A uvidíte, jak začnou pulírovat okna.
Calebe, já to viděl.
Sledoval jsem, jak leží na posteli a chystá se porodit.
Vidím to jako včera. Hladil jsem ji po hlavě
a najednou se jí mezi nohama vyloupnul takovej týpek.
Nebyl to náš doktor, co se o ni staral.
Byl to nějakej jinej debil. Najednou se tam vyloupnul a řekl:
„Musíme udělat řez.“
Ptám se: „Co? Císaře?“
„Ne, na to už je pozdě.“
Když řekl, že na to je pozdě, ptám se: „Tak co třeba papeže?“
„Král už byl? Hrabě taky?“
„Ne, na císaře je už pozdě.
Syn má moc velkou hlavu.
Musíme rozříznout vagínu.
Provedeme v ní malý řez.“
A já na to...
Přesně to jsem řekl.
A doktor na to: „Musíme to provést hned teď!“
Tak říkám: „Počkat!
Je toho na mě nějak moc.
Najednou na mě vybafnete, že jí uříznete pičku?
To jsem nevěděl. Tohle na žádným z těch videí nebylo.
Tak vydržte. Tohle není sranda!
Počkejte!
Zlato!
Náš syn má moc velkou hlavu.
A umře, pokud ti nerozříznou vagínu.
A doktor se ptá, jestli to může udělat,
jinak malej umře.
Co chceš dělat?“
V tu chvíli se z Angie stal Hulk Hogan z WWE.
Podívala se na doktora a řekla: „Tak už ji řízni.
Rozřízni mi tu píču a vytáhni toho zmrda ven. Dělej.“
A já udělal...
Kouknu na doktora. Už měl v ruce nůž.
Žádnej skalpel. Vypadalo to jak loveckej nůž.
A bodnul ji do pičky.
A pak z ní vypadnul syn.
A já udělal tohle... a omdlel jsem.
Na porodním sále byli tři lidi.
Její máma, moje máma a já.
A já byl všem u prdele.
Sestra podala mámě čichací sůl. Ta mi ji strčila pod nos.
„Vstávej, sakra. Narodil se ti syn.“
Měl jsem všechno rozmazaný a v mlze.
Na prsou jí něco leželo.
Vůbec to nevypadalo jako člověk.
Bylo to bledý, zelený, šedý.
A celý od krve.
Oči to mělo zavřený.
Pusa připravená se přicucnout.
Šišatá hlava.
Tak říkám: „Co to kurva je?
Čí je to?“
Podíval jsem se... A víš, co jsem viděl, Calebe?
Víš, co jsem viděl?
Z břicha mu trčela trubička. Věděl jsi to?
Hádej, kam ta trubička vedla. Povídej.
Do její kundy!
Jako by můj syn byl iPhone a její kunda byla zástrčka.
Udržovala ho při životě. Nabíjela ho.
Podívej se na mámu.
Podívej se na ni. Tos jí udělal ty!
Před 12 lety.
Hádej, co řekl doktor. „Musíme vyndat zbytek.“
„Zbytek čeho?“
Pak zatlačila a z kundy jí vylezla kabelka Gucci.
Z kundy jí vylezla kabelka Gucci.
A já udělal tohle... A zase jsem omdlel.
Když jsem se probral,
doktor mi máchal před obličejem pupeční šňůrou.
Dal mi nůžky. „Přiveďte syna na svět.“
Snažil jsem se, ale nešlo to.
Říkám: „Nejde to.
Je moc pevná.“ Tak vzal ten nůž a udělal...
Až mi krev stříkla do ksichtu. Udělal jsem... A zase jsem omdlel.
Myslel jsem, že mi to dítě zabil.
Ale to není nejhorší, Calebe. Věřil bys tomu?
Chceš slyšet to nejhorší? Fakt?
Tak fajn.
Když jsem se probral,
doktor jí zrovna tu kundičku zašíval.
Podívej se na mámu.
Tos udělal její kundičce.
Před 12 lety. Sešívali jí kundu.
Bez anestetik. Jak ve středověku.
Tak to bylo, Calebe.
Tak to bylo. Podívej se na ni. A ty si nechceš uklízet pokoj?
Mám vás rád. Moc vám děkuju.
Brooklyne, New Yorku, ještě jednou pořádně zatleskejte
Joovi Koyovi!
Miluju vás, Brooklyne. Děkuju.
Mockrát děkuju.
Dobrou noc.
Překlad titulků: Anna Farrow