Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kezdhetjük, Brooklyn?
ÉLŐBEN BROOKLYNBÓL 2023. NOVEMBER
Nagy tapsot Jo Koynak!
Brooklyn!
Nem álmodom, Brooklyn?
Megkérdeztek, hol forgassunk. Mire én: „Brooklynban, hol máshol?”
Mindenféle bőrszínű embert látni a közönségben.
Ilyen New York.
Még régen kezdődött,
mikor telezsúfolták emberekkel a szigetet, mondván: „Jöjjetek ki egymással!”
És ez lett belőle.
A világ tanulhatna tőlünk.
Ha körülnézek, elönt a boldogság.
Arra gondolok: „Azt a kurva!”
Erre van szükségünk. A nevetésre.
Baszki! Mindenki olyan kurva komoly!
Elegem van ebből.
Olyanokkal szeretnék lógni, akikkel szórakozni, nevetni tudok.
Már elég idős vagyok ahhoz, hogy szarjak a komolyságra.
Nem szeretnék többé olyanokkal lenni, akik le akarnak lombozni.
Pesszimista barmok.
Energiavámpíroknak hívom őket.
Kiszívják az emberből az energiát.
De emberi, hogy szívesen vagyunk ilyenekkel.
Kötelességünknek érezzük, hogy feldobjuk őket.
„Vigyük el őket szórakozni, vidítsuk fel őket!”
Ha nyolc órán át ezt csinálod, rájössz: „Ez rohadt fárasztó volt!”
Hát nem?
Néhányan nem akarnak nevetni,
mert velük van egy balfasz.
Néhányan csak hallgatnak, és ennyit csinálnak...
Még ma este pattintsátok le a rohadékot!
Szakítsatok vele!
Húzz a picsába, te pióca!
Azért jöttél el a stand-up-előadásra, hogy végigfanyalogd, baszd meg?
Kapd be!
Pusztulj, lódulj!
Tedd meg ma este a parkolóban a műsor után!
Komolyan beszélek. Mondd meg neki: „Hallottad, mit mondott Jo Koy.
Ennyi volt. Vége, baszd meg! Gyökér vagy.”
Ezt szoktam csinálni a színpadon. Fel-alá járkálok, és a nézőket fürkészem.
Azt nézem, kik nevetnek nagyokat. Rájuk koncentrálok.
A többieket kurvára leszarom.
Ott van az a csaj. Fogja a fejét, mintha fájna neki.
Egyszerűen...
Ott.
Minden poénnál, baszki...
A feje is belefájdul.
Energiát adsz nekem.
Szeretünk olyanokkal lenni, akik fel vannak dobva. A jókedv ragályos.
Kinetikus energia. Igazi kapcsolat van köztünk. Más nem érdekel.
Erre a fekete csávóra is szívesen nézek.
Valahányszor nevet, két ujjával megszorítja az orrát.
Nézzétek!
Eskü!
Azt hiszitek, kitaláltam?
Láttam!
Akárhányszor megnevettetem, arcüregproblémát okozok neki.
„A kurva életbe, egy újabb poén, Koy!”
Én vagyok az orrspréd.
Ők mindent beleadnak a nevetésbe.
Jó érzés nevetni.
Ez egy isteni gyógyír.
Endorfin szabadul fel, amikor nevetünk. Komoly!
Nem kamu.
A nevetés isteni adomány. Endorfint szabadít fel.
Az endorfinok elpusztítják a szarságokat.
Hosszú életed lesz.
Te vele vagy?
Hosszú élete lesz.
Kurva sokáig fog élni.
Folyni fog a taknya, de élni fog.
Te sokáig fogsz élni.
Az endorfinok felszabadulása euforikus állapotot okoz.
Ezt csak a nevetéssel érhetjük el.
Ezért szoktam mondogatni: „Nevessetek! Ingyen van.”
Bár ma pont nincs.
Ma nincs ingyen.
De holnap az lesz.
Emlékezzetek erre holnap!
Az ingyen lesz. Nevetés elvitelre.
Hazaviszed, tüsszentesz: „Arcüreg.
Úristen, a fekete srác!
A fekete srác, basszus!”
Még mindig csinálja, baszki!
Azt a rohadt!
Vele jó lógni.
Mindenkit látok ám!
Van, aki nem nevet, nem is mosolyog. Kinyalhatja!
Holnap kinyiffan.
Beadja a kulcsot.
Élhetett volna, de nem akart. Úgy kell neki!
Azért jött el ide, hogy ne nevessen. Bassza meg!
Pusztulj, lódulj!
Csá! Le vagy szarva.
Mehetsz!
Tudod, hány izom kell ahhoz, hogy ne nevess?
Erőlködnöd kell hozzá. Az összes izmod befeszül.
A segglyukad is.
A tiéd a legszűkebb segglyuk a teremben.
Csak nyuszibogyó fér ki rajta.
Még szarni se tudsz rendesen.
Ezért gondolja mindenki, hogy szarzsák vagy: mert az is vagy.
Neki bezzeg tág a segglyuka!
Komolyan.
Tágra nyílt a nevetéstől.
Beszarok, ez vicces!
Istenem!
De jó nevetni!
De tényleg.
Miért akarnád megfosztani magad tőle?
Kurvára jó érzés. Rá is lehet kattanni.
Van, hogy elkésel a munkából, és látod, hogy nevetnek a pihenőszobában?
Mit lépsz rá? Te is nevetni kezdesz, és odamész hozzájuk: „Mi van?”
Rajtad röhögnek, mert megint elkéstél.
Velük akar lenni az ember, nem azzal, akinek folyton baja van.
Az ám! Tarts magad távol a retektől!
Szabadulj meg tőle!
Győztesekkel, igazi barátokkal vedd körül magad!
A közösségi média kurva gáz.
Az emberek elhiszik, hogy a követőik a barátaik.
Nem azért követnek, mert bírnak, hanem hogy lássák, ha elkúrsz valamit.
Gondoltál már erre?
Előfordul, hogy valami jót posztolsz,
az állítólagos barátaid meg egy kurva szót se szólnak?
Nem is tetszik nekik a kép.
Úgy tesznek, mint akik nem látták. Pedig tuti, hogy látták.
Ezer százalék. Csak eljátsszák, hogy nem.
Az ilyenek nem barátok, hanem tetvek. Válj meg tőlük! Könnyű. Töröld őket!
Egyiket a másik után! A végére öt ismerősöd marad.
Valószínűleg a családtagjaid.
És ketten közülük is utálnak.
- Mi a neved? - Larry.
Csipázlak, Larry. Te is nagyokat nevetsz.
- Jó érzés, ugye? - Igen.
- Hány éves vagy? - 46.
Negyvenhat. Látjátok? Az ázsiaiakon nem látszik a koruk.
Meg kell kérdezned, hány évesek.
Sajnálom, de ez nem tiszteletlenség.
Sose találgass, baszki!
Azt hittem, fiatal. Pedig kurva öreg.
Egy vén tata, baszd meg!
Csak azért tűnik fiatalabbnak nálam, mert igazi ázsiai.
Én félig fehér vagyok, szóval a fehér részem ezt csinálja...
A fehér...
A fehér rész így szólt: „Megöregítelek.”
Vén trotty!
Bírlak, Larry.
- Gyerek? - Van.
Jó. Mennyi? Csak egy?
Három? Azt a kurva!
Hány évesek?
Gondold át! Még visszajövök.
Az ázsiaiak leszarják, milyen idősek a gyerekeik.
Nem izgatja őket. „Hány van?” „Három.” „Hány évesek?” „Kit izgat?
Ki a faszt érdekel? Passz.
Egy, kettő és három.”
Mi van?
Faszikám felnézett az égre, így...
„Kis türelmet, Koy!”
Hány évesek? Tinik?
- Tizenöt, tizenkettő és ötévesek. - Hűha! Látjátok?
A mi kötelességünk emlékeztetni őket,
hogy akármilyen szép dolog is a közösségi média,
rohadtul nem valódi.
Olyan korban élnek, amikor nem tudni, mi valódi, és mi nem.
Mindenről 15 másodpercen belül tanulnak!
Tizenöt másodperc, és már ismerik a világot!
Tizenöt másodperc, és már tudják, hogy kikkel van bajuk a feketéknek,
hogy a fehérek mindenkit utálnak, és az ázsiaiak világuralomra törnek.
Mindezt 15 másodperc alatt, és a fiatalok ezt a szart nézik.
Magukba szívják az infót, és azt hiszik, ez az igazság.
Nekünk kell ráébresztenünk őket arra, hogy ez nem így van.
Szerezzetek saját tapasztalatokat a világban!
Nehogy már a közösségi média mondja meg nektek,
ki téved, és ki nem!
Lássatok világot!
Mert ha Brooklynba jöttök, itt fehérek, ázsiaiak, feketék is vannak,
és kurvára ugyanazt tartjuk viccesnek.
Ironikus, hogy a közösségi média állítólag közösséget teremt,
mert nem így van.
Közösségellenes médiának kéne hívni. Már találkozások sincsenek.
A gyerekeknek gőzük sincs, milyen személyesen köszönni.
Privát üzenetben küldenek egy kurva emodzsit, ennyi.
Ez a csajozós szövegük.
Egy kibaszott padlizsán, amiből trutyi lövell ki.
Ha a csaj nem válaszol: „Nem nagy ügy.”
Valakinél csak bejön majd.
Vidám arc szívszemekkel.
Mi a fasz ez már?
Nincs kockázat. Nincs alapozás. Így nem lehet önbizalmat építeni.
Tudjátok, nekünk mit kellett... Ha tetszett egy lány,
öt hónapig csak néztem. Nap mint nap.
Foltos lett a pólóm.
Kilógott a kaja a számból.
„Menj, beszélj vele!” „Maradj már!”
Végre odamentem hozzá. „Tökre tetszel.
Szia!”
És tudod, mi történt?
Semmi.
Az ember hazament, és kiverte.
Sírva. „Miért mondtam ezt neki?
Miért kellett ezt mondanom?”
A mai fiataloknak könnyű.
Nagyon könnyű.
Elvehetnénk tőlük ezt-azt, hogy alázatra intsük őket.
Komolyan beszélek. Tudjátok, mire gondolok?
Folyton fényképeznek. Mindegyik kölyök fotósnak hiszi magát.
Igaz, ezzel mi is így vagyunk.
De van különbség aközött, amikor ők fotóznak, és amikor mi.
Ők egyáltalán nem értenek hozzá.
Milliószor kattintgatnak, hogy legyen egy jó szelfijük.
Láttatok már ilyet?
Ez aztán természetes!
„Hogy a faszba lenne már természetes egy szelfi?”
A picsába is!
„Megvan.” „Mi van?
Ezer képet készítettél! Naná, hogy egy sikerült!”
„Szűrő, szűrő, szűrő, nagyítás.
Nagyítás, szűrő, nagyítás.
Posztolás. Képleírás: eszméletlen.”
Mi van?
És mutogatják. „Mindenkinek tetszett a képem.
Nézd, 400 embernek tetszett.”
Senkinek sem tetszett a képed!
Kurvára nem tetszett senkinek.
Csak rányomnak, és továbbgördítenek.
Rá se néznek. Csak görgetnek.
Nem is látták a kurva képedet.
Az én koromban tetszettek másoknak a képeim!
Az tuti, mert fizikailag megmutattam őket.
„Ezt nézd!” „Hű, ez eszméletlen!”
„Ja, király. Klassz, nem?” „De.”
„Jó. Frankó.”
Lehet, hogy ez a megoldás.
Adjunk nekik eldobható fényképezőt!
„Nesze! Ezzel szelfizz!
Tizenkét esélyed van, szóval...
Csak 12-szer kattinthatsz, te taknyos, szóval vigyázz, mit csinálsz!”
Meglátjuk, hogy érik el, hogy senki se lógjon ki.
A vakura is simán várhatnak.
„Miért néztél, baszki?
Most várhatom, hogy újra feltöltődjön, te görény!”
Aztán el kellett vinnünk...
Elő kellett hívatni.
Borítékba tettük, arra ráírtuk a nevünket,
és odaadtuk egy idegennek: „Tessék a személyes képeim.”
Egy hétbe telt, mire elkészültek.
Egész héten izgultunk: „Remélem, minden oké, baszki!
Remélem, egy-kettő jó lett közülük.”
Majd elmentünk értük a kész képekért. „Nem jó. Bassza meg, ez se jó!
Homályos lett. A picsába! Az istenit!
Vörös szem?
Bassza meg, ez vörös!”
És végre jó lett egy.
Egy. „Ez az! Kafa!” És megkérdezted: „Kérhetnék másolatokat?”
Bezzeg a mai fiatalok! Amióta csak kamerás telefonok vannak,
a gyerekek azt se tudják, mi az a foltos kép.
Kérdezz meg egy tinit, mi az!
Fogalmuk sincs, hogy miről beszélünk.
Arról, hogy amikor előhívták a képet,
egy fénykör lebegett rajta valaki fölött.
Na, minek hitte az anyám?
„A nagyanyád itt járt karácsonykor.
Itt volt a karácsonyi asztalnál, Joseph!
Velünk volt karácsonykor.
A krumplisalátánál látható, Joseph.
Az ő receptje alapján készült. Ő csinálta a krumplisalátádat.
Az ég szerelmére! Nagyon szeretett téged, Joseph.”
Koszos volt a lencse.
Ennyi volt a magyarázat.
Mi meg fél éven át az oltáron tartottuk a képet.
„Bezzeg az én időmben!” Na, idáig is eljutottunk.
Úgy nézek ki, mint az apám, és úgy is beszélek. Nagyon fura.
Végül mind olyanok leszünk, mint a szüleink, baszki.
Majd meglátjátok. Veletek is ez lesz, kis taknyosok!
Egyszer majd ti is elkezdtek régi szövegeket nyomni.
Ti se fogjátok érteni. Nemrég azt mondtam: „takaros”.
A fiam egyből beszólt. Ezt mondtam: „Milyen takaros ház!”
Mire ő: „‘Takaros?‘ Ez komoly?”
Mire én: „Vazeg, miket beszélek!”
Apám olyanokat beszélt...
A '80-as években nőttem fel, és imádtam a breaket.
Hallgattam az akkori zenéket.
Doug E. Fresht, Slick Ricket, Beastie Boyst. Mindent.
Mire apám: „Hipiti-hopitit hallgatsz?
Szerinted ez zene? Ez a hipiti-hopiti, hip-hipiti?
Ez csak egy múló divat. Igazi zenét hallgass, ne hipiti-hopitit!”
Felhúzott. „Cseszd meg, apa!
Ez kurva jó. Ez a jövő zenéje.”
„Majd meglátjuk.” És igazam volt. Kurvára igazam volt.
Igazam volt.
Mostanra viszont valami más lett a hiphopból.
Mint az apám, azt mondom:
„Ilyen mity-mutyot hallgatsz? Egy szót se szólnak benne.”
Csak motyognak.
Ostoba mity-muty motyogás.
A fiam meg: „Fogd be, apa! A te zenéd gáz.”
És ez kibaszta a biztosítékot, mert tutira igazam van.
„Baszd meg... Kurvára ne merd az enyémhez hasonlítani a rapedet!
Az én rapemet költők írták, baszki!
Tudtak szöveget szerezni, táncolni.
Biggie 30 éve halt meg.
Mindmáig kurva nagy buli lesz, ahol csak beteszik egy számát.
Ezt ne felejtsd!
A faszomba!
A motyi rap fülbemászó,
de mégis mi a faszról beszélsz?”
...adja
Csak motyogott, aztán benyögött egy szót, baszd meg!
...adja
Fogd be a pofád!
Már bocs!
Van, aki nem ismeri a dalt...
Lejátszanád? Játszd le!
...adja
...adom
...kezdet
Pofád lapos!
Fogd be, baszd meg!
Ha ez öreges beszéd, hát ez van.
De már bocsi, Biggie zenéjére mindenki őrjöngeni kezd.
Nyomj be egy Biggie-számot!
Énekeljetek!
Betegebb, mint az átlag
Pörög a suska Ez nem bukta
Pink krokodilbőr cipő Detroitban
A spanjaimnak meg bakancs Brooklynban
Állj! Mi van?
A spanjaimnak meg bakancs Brooklynban
Mi a fasz?
Hát ezért akartam Brooklynban forgatni.
Biggie-be nem lehetett belekötni.
Az ő szájából minden jól hangzott. A lélegzetvétele is dalszöveg lett.
Bármit is mondott, értelmet hordozott. Költő volt.
„Ha nem tudtad...”
„Már tudod!”
A picsába is, Brooklyn, ez az!
Ez király.
Rohadt jó arcok vagytok.
Tudom, sokat pofázok a korról, de igazat mondok.
Az én koromban már egyre több a szívás.
A másnaposságon nem vagyok túl egy nap alatt.
Négy-öt napig tart.
Élvezzétek ki a korotokat, fiatalok!
Folyton piáltok, és szemetet esztek. Meglesz ám a böjtje!
Tej?
Lefetyeljétek a tejet, suhancok!
Littyószámra a gabonapehellyel.
Imádom.
Három tál fahéjas gabonapehely éjfélkor.
Aztán az ember legurítja a tejet, mintha horchata lenne.
Már nem.
Laktózérzékeny vagyok.
Mi a fasz? Ez mikor történt?
Hirtelen mérgező lett a tej.
Laktóz... Képzeljétek, hol jöttem rá, hogy laktózérzékeny vagyok!
Egy randin.
Egy randin, bassza meg!
Minden jól ment, desszertet kértem, a csaj meg osztozkodni akart. Jó.
Beburkoltuk a flancos almás pitét. Aztán jött a fele fagyi. Minden okés.
A kocsiban is minden oké volt.
Gondoltam: „Ma este megtörténik.
Unga-bungázni fogok.”
A gyomrom meg: „Nem fogsz.”
„Ez a rühes fék!”
A fék!
Ráfogtam a fékre.
Nem lesz semmi. Vége.
Nem viszem haza a csajt, ennyi volt.
Nem fog lekapni egy T.-rexszel a hasamban.
Gondoljatok bele! Így szólna: „Hű!
Azt hittem, a fék az.”
Nem ihatok tejet.
Baromira hiányzik.
Azért még próbálom megvezetni magam.
Késő este behabzsolok egy tál gabonapelyhet.
Gyorsan befalom, aztán elalszom.
És akkor talán az agyam nem fogja fel, hogy mi van.
Szóval elalszom. A seggem meg: „Faszikám, méreg van itt.
Szóval ezt most ki is nyomjuk, míg alszol. Váljék egészségedre!”
Két éve kiderült, hogy isiászom van.
Mi a fasz?
Nem is tudtam róla. Csak úgy megtörtént.
A fiatalok csak pislognak: „Mi a fasz az az isiász?
Fent van a Spotifyon?”
Isiászom van.
Egyszer csak becsípődött az ülőidegem.
Annyi volt neki. Vége. Bezony.
Igen, és látom, kinek van még isiásza.
Csúcs. Mintha egy bandába tartoznánk. Az isiászosok felismerik egymást.
Ne emeld fel a kezed! Tudom. Meg tudom állapítani.
Felismerem. Csak ránézek valakire...
Rajtad nagyon látni! Oldalasan ülsz.
A csóka úgy ül, mintha le akarna csúszni.
Nem is tudtam, hogy isiászom van.
Akkor derült ki, milyen súlyos,
mikor a legutóbbi műsoromat forgattuk.
A vágásnál figyeltem fel rá: „Mi a faszért járok így?”
Emlékeztem, hogy fájt a lábam a forgatás alatt,
de vágás közben jöttem rá, hogy a járásomra is kihatott.
„Mi a fasz van a járásommal?”
Nézzétek meg otthon az elejét:
„Hölgyeim és uraim, Jo Koy!”
Én meg: „Sikerült, Los Angeles!”
Mi a rák?
Mi van a járásommal?
Megnézettem egy orvossal a lábamat.
Mellesleg ha van itt orvos...
Éleszd fel magadban az együttérzést!
Így reagált...
Kiveszett a dokikból az együttérzés.
Ügyfeleknek nézik a pácienseket.
Nem rád értettem. Te boldognak látszol.
De nem ártana, ha visszavennének egy kicsit.
Tök ridegen közlik a rossz hírt.
Ne már! Nekünk is vannak érzéseink.
Elmentem dokihoz. „Valami van a lábammal.
Folyton kikészül a jobb lábam, pedig nem is sportolok.
Itt fáj, a csípőmtől a térdemig.”
Mire ő: „Az az ülőidege. Az isiász korai szakaszában jár.
Nyújtsa az IT-szalagját! Van otthon szivacshengere?”
Erre én: „Maga szerint van,
mikor most tudtam meg, hogy mi a bajom?”
„Egek, Mr. Koy, sajnálom! Nos...
Menjen el egy sportszaküzletbe, vegyen egy szivacshengert,
feküdjön rá úgy, hogy a csípő és a térd közé kerül, és guruljon rajta!
Fájni fog, de sokszor ismételje ezt meg!
Enyhíti a nyomást. Nyújtsa ki azt az IT-szalagot!
Biztos sokat fáj a dereka.” Mondom, igen.
Erre ő: „Meg fog szűnni a nyomás.
Alapjában az ülepre hat.
De látom, nincs ülepe.”
Mire én: „Nem gondolja, hogy megbántott?”
Erre ő: „Istenem! Sajnálom, Mr. Koy.
Nem így akartam fogalmazni.
Fáj az ülepe?”
Erre én: „Nem.”
Mire ő:
„Na ugye?
Mert nincs ülepe.”
Ez nagyon betett nekem.
Bántott. Össze voltam törve.
Minden jelen lévő nő tudja: a pasikat nem érdekli a seggük.
Leszarjuk. Olyan a seggünk, amilyen.
Nem szoktunk seggnapot tartani az edzőteremben.
Nem érdekel minket. Se felüléseket, se guggolást nem csinálunk. Nem.
Olyan a seggünk, amilyen.
Most mégis kiborultam,
mert egy diplomás szakember, aki tudja, hogy néz ki egy segg,
nem találta a testemen.
Megnézett hátul, és így szólt: „Zsebeket látok.”
Nagyon ki voltam készülve hazafelé. „Kell lennie valaminek.
Egyáltalán nincs seggem?
Azért egy kicsi csak van!
Valamekkora seggem csak van!”
Hazamentem, és esküszöm,
akkor néztem meg a seggem életemben először.
Addig soha. Becsszó!
„Csak van itt valami!” Levetkőztem,
és így álltam az egész alakos tükör előtt.
És nincs seggem.
Egyáltalán nincs.
Van egy hosszú hátam.
Nagyon hosszú.
És van egy segglyuk az alján.
Egy segglyuk, és ennyi!
Szőrös, szóval olyan, mint egy lábtörlő,
amin egy segglyuk csüng a gerinc végén.
Undorító.
A lábam felér a vállamig.
Mi a fasz ez?
Eszembe jutottak a csajok, akikkel voltam. „Hogy a faszba bírták ki velem?
Ez borzalmas!
Amint elkezdtünk kufircolni, le kellett volna falcolniuk.
Mindenkinek, akivel voltam, meg kellett volna pattannia.
Szex közben dumálni szoktam.
„Ez király volt! A mosdó után folytatjuk.”
És ahogy megyek, a seggem:
„Mindjárt visszajövünk!
Tartsd nedvesen a puncidat, kicsi lány!
Mindjárt jövünk, édes. Megdöngetünk ám!”
Hogy voltak képesek ott maradni?
Most a srácokhoz szólnék.
Ha jársz valakivel, vagy házas vagy,
becsüld meg a másikat, mert a lényedért szeret téged!
A lelkedbe, az intelligenciádba szerelmes.
Nem a testedbe. Eskü.
A bensődet, a lelkedet szereti. Frankón mondom, ezt ne feledd!
A jóképűek azt gondolják: „Nem rólam beszél.”
Baszd meg! Rád is igaz.
Helyes az arcod, de aztán lekerül rólad a ruha,
és úgy nézel ki, mint egy olvadt gyertya.
Kurvára...
Van egy vörös anyajegyed, amiből szőrszál áll ki.
Szeretem a Polo márkájú alsóneműt. Az a kedvencem.
Ugyanaz van elöl és hátul. De a hátulján azt látod:
„Polo Ralph Laurentől”.
Elöl összenyomja a hasam, szóval ott ez van...
Ez olvasható ott, baszki. Nem is hasonlít a csomagolásra.
Tudom, vannak itt, akik tudják, miről beszélek.
Nem „Hanes” van ott, hanem „Nanes”.
Igen, te tulok. Te meg te.
Az összes faszi a teremben.
Ma este meglesz, ugye?
Az endorfinok elöntik a leányzó testét.
Le fog szopni.
A hasad ráomlik a farkadra.
De ő megemeli a szőrös hasadat, baszki,
ami lenyomja a farkadat.
A szép hölgy felemeli, és azt mondja: „Le fogom szopni.
Benyelem a macikám farkát ma este, igaz?
Halljuk, különben nem cuppantalak le!”
Te meg erre...
„Ez az...
Kurva szösz! Ez szösz a köldöködben?
Csináld, különben nem szoplak le!”
„Ez az...”
Tudjátok, mi a durva?
Megértem az apuciságra.
Apuci lettem, vazeg. Nézd már!
Elég, ne éljenezzetek!
Hagyjátok abba! Nem veszem be. De vannak, akik bedőlnek neki.
Nézzetek körül a neten! Tele van érett sármos pasik fotóival.
Hasonlítanak rám azok a fazonok.
Bár kurva hülyén pózolnak.
Viszont...
Ott van egy rakás komment: „De cuki vagy, apuci!”
„Hú, apuci!” „Gyere, apuci!”
Én nem dőlök be ennek. Nem vagy felkészülve apucira.
Huszonéves vagy? Élvezd ki!
Harmincas vagy? Élvezd ki!
Nem állsz készen apucira. Ő egy külön műfaj.
„Apuci biztos gondoskodna rólam.”
Neked is gondoskodnod kéne róla.
Apucinak isiásza van.
Miket beszélsz itt? Nem állsz készen apucira.
Mi van, ha szexelünk, és elfeledkezem a lélegeztetőről?
Mi a faszt fogsz csinálni?
El fogok feledkezni a CPAP-maszkról.
Csak fekszem ott, és...
Te meg: „Apuci!
Mi bajod, apuci?”
„Apuci!”
Nekem egy tapasztalt nő kell.
Aki tudja, hogy ilyenkor mit kell tenni.
Aki a randizáskor azt mondja: „Menjünk fel hozzám!”
„Nincs nálam CPAP-maszk.” „Az exemnek kettő is volt.”
„Az egyik a szekrényben van.” „Ejha!”
„Van desztillált vizem.” „Azt a kurva!”
Megsúgok egy titkot a fiatal hölgyeknek.
Ha egy bárban odamegy hozzád apuci,
beszélni kezd veled, és úgy áll...
Ezt a széket fogom használni.
Ha így támaszkodik, miközben dumál: „Aha. Tényleg?”
Mert apuci így áll, amikor beszél. „Igazán?”
Nem menőzésből csinálja.
Hanem mert meleg van.
És a golyói a combjához tapadtak.
Így lehet leválasztani őket a combról.
Fogod, és...
„Persze.”
És a ragadós golyó elmozdul.
Láttatok már olyat, aki ezt csinálta?
„Ne! Na ne szarozz!
Most szívatsz! Basszus!
Komoly?
Ez őrület! Nem mondod, baszki!”
A here a ludas.
Itt is látok pár ragadósat.
Van néhány. Nézzétek, hogy ülnek!
Csak nézzétek meg, aki terpeszben ül!
Leszarja, hogy ki ül tőle jobbra vagy balra.
A heréi a kipárnázott ülésen pihennek.
Összezárhatná a lábait, de akkor meg kibuggyannának a golyói.
Ragacsos helyzet.
Most már tudjátok.
És tudni fogjátok a munkahelyeteken is.
Odamegy hozzátok a srác a könyvelésről.
„Rebecca, páran átugrunk a Starbucksba.
Kérsz egy Frappuccinót vagy valamit?”
„Húzz a picsába, Steve!”
„De morcos vagy!”
Ez a poén abból az időből származik, mikor a fiam még nyolc-kilenc éves volt.
Elvittem a fellépéseimre, ő meg a kulisszák mögött várt.
Egyik este elsütöttem ezt a poént.
A végén megkérdeztem, milyen volt.
„Jó volt, apa, csak nem értettem az egyik poént.”
Mire én: „Melyiket?” Erre ő: „A kibuggyanó golyósat.
Azt nem értettem, apa.
Hogy kibuggyan a golyó. Abban mi volt a poén? Nem értem.”
Én meg: „Jo, nem is kell értened, csak kilencéves vagy.
A te golyóid még a kukid alján vannak.
A kilencéveseknek még ott ülnek a golyóik, Jo. A kuki alján.
A te kukid olyan, mint egy nagyon menő hátizsákos túrázó.
Az enyém, mint egy viharvert utazó, aki rossz gurulós bőröndöt húz.
Aminek eltört a kereke.”
A fiam most 20 éves, és szeretném, ha megfelelően élne.
Sajnos más generációhoz tartozik.
Próbálom tartani a lépést, de tudom, hogy ez gáz.
Kicsit gázosak a fiatalok. Puhányok. Azok vagytok.
Sírnak az iskolai zaklatás miatt. Ezt nem hiszem el!
Persze, van olyan szülő, aki azt mondja: „Nem tudod, min megy keresztül a fiam.”
Ti meg azt nem értitek, hogy anno...
Tudjátok, ki zaklatott a legtöbbet a suliban?
Az anyám. Kegyetlenül lehordott.
Senki se volt nála keményebb.
Valaki beszólt a suliban, mire én: „Reggel már hallottam anyámtól.”
Mi a fasz?
Puhány a fiam.
Őrület. Más idők járnak.
Próbálok haladni a korral, de nehéz.
A fiam 20 éves.
Értitek? Tudnom kell, hogy felkészült-e az életre.
Szülőként ez a kötelességem.
De nem áll készen.
Nem. Egyáltalán nem áll készen arra, hogy kilépjen a világba.
Hiba lenne kiengedni a nagybetűs életbe.
Mindenki azt kérdezné: „Kinek a kölyke ez?
Ki a fasz küldte ide?”
Húszéves, és nem áll még készen. Akár ma is adhatnék neki egy rakás pénzt:
„Menj, Jo, éld az életed!”
Hat óra múlva azzal jönne: „Elvették az összes pénzem.”
Nekik már mindenük megvan.
Későig bulizik? Uber.
Csak így.
Késik, és mit mond? „Bocs, apa, fogok egy Ubert.”
Oké, Uber, és kész.
Látom, mert az én kártyámra terhelte.
„Prémium Uber 49,99 dollárért? Mi a fasz?
Csak másfél kilométerre vagy.”
Nem tudják, hogy luxusban élnek.
Régen nem volt Uber, a faszomba is!
Ha kimaradtam, de másnap suli volt,
felhívtam anyát: „Sötét van, eljönnél értem?”
„Nem.
Már felhúztam a pizsamát,
és arcpakolás van rajtam, Jo.
Gyere haza!”
„Hogyan?
Senkinek sincs kocsija.”
„Akkor fuss!
Szaladj!
Másfél kilométerre vagy. Rohanj haza!
Meg se állj! Nézz előre, és fuss, amilyen gyorsan csak tudsz!
Ha elfáradsz, csak rohanj tovább!”
Hajnali egykor, baszki!
A rühes sötétben.
Kocsi fényszóró nélkül.
„Meg fog erőszakolni!”
Tízszer is majdnem megerőszakoltak.
De megtanultam, hogy soha ne késsek.
Amint alkonyat lett, beugrott: „Haza kell mennem.”
Kajarendelés Uberrel! Na ne bassz már! A fiam...
Ha nincs kaja, Uberrel hozat magának.
„Nincs kaja. Rendelek.”
„Jó, hajrá!” És ez megy.
Aztán nézem a számlát: „Étterem?
Elmentél vacsizni?
Randid volt, vagy mi, basszus? Desszertet is ettél?
Szép borravaló, öcsisajt!
Azt a kurva! Te aztán nem sajnálod a borravalót!”
Mi a fasz? Uberes kaja.
Neki sose mondták, hogy nincs kaja.
Nincs kaja.
Hányszor hívtam anyát a munkahelyén!
„Nincs mit enni.” „Nézz be a hűtőbe! Van...”
„Anya, tízszer néztem bele, és ugyanaz a helyzet.”
„Nézd meg újra!
Nézd meg jobban!
Mi van benne?”
„Ketchup.”
„Íz már van.
Látod? Kezdetnek nem is rossz.
Íz már van. Mi mást látsz még, Joseph?
Az íz már megvan. Mi van még ott, amiből ételt lehet készíteni?
Mi, Jo? Mi van még ott az ízen kívül?”
„Hát...
Egy darab sajt, aminek mind a négy széle kemény.”
„Jól van.
Ha letöröd a négy szélét,
a közepe még jó.
Már elkezdett romlani,
szóval gyorsan meg kell enni.
Csak nem négyszögletes lesz, hanem kerek.”
Ketchupos sajttekercset ettem.
Szóval mi a frász?
Applikáció. Te jó ég!
Teljesen fogalmatlanok. Ez a generáció azt hiszi,
hogy mindenre egy applikáció a megoldás.
Nem is tudom, mondjuk, a játékokra.
Vagy amit csak letöltenek maguknak.
Már álláskereséshez is van applikáció.
Maguktól nem tudnának munkát keresni.
Nem tudják, milyen bemenni és állásért kuncsorogni.
Nincs készségük hozzá. Könnyű a dolguk.
Állásokra is applikációval jelentkeznek.
Kitöltik, bepötyögik.
Átgondolják: „Tudod, mit?
Szeretem a kávét. Kávézóban fogok dolgozni.” Beírja.
„Az otthonomtól max. egy kilométerre akarok dolgozni.
Ennyit szeretnék keresni, és ennyit tudok dolgozni a foci miatt.”
Erre az app visszadobja: „Ezt találtuk neked.
Igen, az utcában. Már várnak rád.
És elfogadták a fizetési igényedet,
szóval menj dolgozni, és élvezd a focit!”
„Köszi, app.”
Nem kell megdolgozniuk az állásért.
Fingjuk sincs, milyen bemenni a plázába, baszki,
egy gagyi állig begombolt ingben,
koszos teniszcipőben,
valami szar nadrágba gyűrt ingben,
és egyesével végigjárni a boltokat.
„Nem keresnek embert?”
„Nem.
Téged nem.”
A tinik azt se tudják, milyen egy jelentkezési lap.
Fogalmuk sincs.
Régen kérni kellett. Megemelték a kasszát,
ami alatt ott volt egy nagy rakás jelentkezési lap,
és letéptek egyet az embernek.
„Tessék!”
Te meg: „Csak egy?”
„Igen, csak egy.”
A büfénél lehetett kitölteni.
Tintával. Ceruzával nem volt jó.
És gáz volt, ha elbasztad.
Mindig elkúrtam a nevem. „Picsába!”
Átsatíroztam az e-t, aztán odanyilaztam a p-t.
A nevem Joseph, nem „Josepeh”.
De azért imádom.
Imádok apa lenni, Larry.
Csak tanítani kell a kölyköket.
Tudom, hogy tinik is vannak itt ma este.
Még ha nem is tudom, hol.
Ott?
Üdv! Mi a neved? A tininek.
A vén fasz: „Nekem?
Nekem?
Steve.”
Mi a faszból gondoltad, hogy tini alatt téged értelek?
Whiskey Sour van nála.
Téged hogy hívnak ott hátul?
Caleb.
Caleb? Örvendek, Caleb. Hány éves vagy?
- Tizenkettő. - Tizenkettő. Hú!
Bassza meg!
Jól van.
Ma sokat tanultál, mi?
Baszki!
A fenébe!
Szóval...
Ez amúgy anyukád hibája. Ő baszta...
Te 12 éves vagy.
Anyukád tudta. Rajta van a jegyen.
„Felnőtt-tartalom!” Ne engem hibáztassatok!
Ha Caleb elkezdi...
A büdös életbe!
Jó gyerek?
Igen? Kitakarítja a szobáját, amikor szólsz neki?
Nem? Az istenit, Caleb!
Takarítsd ki a szobádat!
Az anyád kéri!
Azt teszed, amit mond, világos?
Ha szól, hogy takarítsd ki a szobát, megkérded:
„Hány szobát, anya?”
Ő az édesanyád.
Az anyukád!
Térjetek észhez, gyerekek!
Hallgassatok az anyátokra!
Ne feleseljetek vele!
Csak apátokkal! Ő is itt van? Ő az?
Feleselj vele!
Tedd helyre az apádat! Itt az ideje.
Nagyra fogja értékelni.
Ha apád goromba anyáddal, tedd helyre!
Megérdemli. Én is ezt tettem a mostohaapámmal, Freddel.
Beszólt anyámnak. Egész éjjel fenn voltam.
„Jól megmondom neki: 'Ne merészeld!'”
Járkáltam a szobámban.
„Ne merj így beszélni anyával, az istenit!”
Nem aludtam. Reggel hallottam, hogy felkel.
Kaját csinált a melóba. Egyből odamentem hozzá:
„Ne merj így beszélni anyával, hallod, Fred?
Nem merj tiszteletlen lenni! Felfogtad?”
Fred 193 centi.
Magas. Behajolt, valahogy így:
„Tudod te, kivel beszélsz, töki?
Húzz a szobádba, és gyorsan gondold át!”
És erre azt feleltem, Caleb: „Megyek, de ne feledd, mit mondtam!
Ne beszélj így anyával!”
És a szobámba mentem.
De tudod, mi történt, Caleb?
Este, vacsora közben Fred ezt mondta:
„Bocs, amiért így beszéltem, töki.
Nem leszek tiszteletlen anyukáddal. Nem kell ilyet látnod többé.”
Érted?
Szóval állj apád elé, szívd fel magad,
és kérdezd meg: „Mi a faszt mondtál?
Mi?” Add ki magadból, Caleb!
„Mi a faszt mondtál anyának?”
Szorítsd ökölbe a kezed!
Hajrá, Caleb!
Tudod, miért? Mert anyád ott lesz mögötted:
„Mi a faszt mondtál?
Mondd el a fiadnak, te mocsok! Rajta!”
Ne feledd, anyád támogatni fog!
Ezt tartsátok észben, gyerekek!
Nem a lányokra értem. Nem.
Nektek nem kell tanácsot adni.
A tinilányokhoz máshogy állok hozzá, mert ők teljesen mások.
Ők valamiért nem hibáznak.
Két lánytestvérem is jól nyomta. Az egyikük Gemma.
A mai napig ő a Jo Koy Entertainment vezetője.
Ő irányítja az egészet, baszki!
Egy szót se szólhatok.
Jól nyomják.
A srácokat viszont mindig lehordom. Ők mindig ugyanolyanok.
Szóval csak a suhancokhoz beszélek.
Ha anyád szól, Caleb, hogy takaríts, megkérded, hogy hány szobát, oké?
Anyukák, ha visszadumál a gyerek,
és marhasággal jön: „Fáradt vagyok, majd holnap.”
Ne már!
Mondjátok el neki, min mentetek keresztül!
Részletesen fessétek le!
Részletekbe menően írjátok le!
„Fáradt vagyok, majd holnap.”
Mondjátok erre ezt:
„Majd holnap? Fáradt vagy?
Én is ezt mondtam a dokinak, mikor vajúdtam veled?
Hogy fáradt vagyok, majd holnap?
Nem. Hagytam, hogy szétszakítsd a nunimat.”
Tudom, kínos.
Van itt olyan nő, aki ezt túlzásnak tartja.
Pedig nem az. Kevés is.
Passz, miért vették el ezt a szuperképességet tőletek.
Minden nőnek ezzel kéne dicsekednie.
Csak ti vagytok erre képesek.
De valamiért nem szabad kérkednetek vele.
Pedig kéne: „Szétszakítottad a nunimat.”
És ha nem viselkedik a kölyök, néha mutassátok meg neki!
Mutassátok meg a puncitokat: „Nézd meg, mi a faszt műveltél!”
Tuti rögtön nekiáll ablakot mosni.
Én már csak tudom, Caleb.
Láttam az ágyon, amikor vajúdott,
és emlékszem, a haját simogattam,
mikor hirtelen előbukkant a lába közül egy hapi.
Nem az a doki volt ott, akihez jártunk.
Csak úgy felbukkant egy idegen csóka, és elkezdte:
„Ide metszés kell.”
Én meg: „Mi? Mármint császármetszés?”
Erre ő: „Nem, ahhoz már késő.”
Ezt mondta a doki. Mire én: „Ahhoz már késő?
Hát van másféle metszés is?
Király- vagy fáraómetszés, amiről nem tudok?”
„Nem, már nem lehet császározni.
De túl nagy a fia feje.
Fel kell vágnunk a vaginát.
Egy kis bemetszést kell ejtenünk rajta.”
Mire én...
Pontosan ezt feleltem.
A doki elkezdte, hogy azonnal döntenünk kell.
Én meg: „Várjon már!
Túl sok az infó.
Csak úgy bedobja, hogy felvágja a nuniját?
Erről fogalmam se volt. Senki se mutatta meg a videón.
Szóval lassítsunk! Ez egy kurvára fontos kérdés.
Várjunk!
Drágám!
Szívem!
Túl nagy a feje a fiunknak.
Meg fog halni, ha nem vágnak bele a vaginádba.
És a doki kérdi, hogy felvághatja-e a vaginádat,
különben meghal a baba.
Szóval mi legyen?”
Angie meg átment Hulk Hoganbe, a pankrátorba,
és ezt mondta a dokinak: „Vágjunk bele, tesó!
Vágjuk fel a nunit, és rángassuk ki onnan a kis taknyost!”
Mire én...
Ránéztem az orvosra. Már ott volt a kezében egy kés.
Sebészkés helyett egy mezei vadászkésnek nézett ki.
És puncin szúrta.
Aztán kiesett a fiam.
Mire én... És elájultam.
Hárman voltunk pluszban a szülőszobán.
A feleségem anyja, az enyém és én.
Engem senki le se szart.
A nővér repülősót adott anyámnak, aki az orrom alá dugta.
„Kelj fel a picsába! Itt a fiad.”
Minden ködös volt.
Volt valami izé Angie mellkasán.
Azért „izé”, mert nem tűnt embernek.
Sápadt volt, zöld és szürke.
Csuromvér volt.
Duzzadt, lehunyt szemek.
Szopós száj.
Hosszúkás volt a feje.
Mire én: „Ez meg mi a fasz?
Kitől van?”
Tudod, mit láttam, Caleb? Mikor a fiam Angie-n...
Tudod, mi volt?
Egy cső volt a gyomrán. Tudtad?
Tudod, hova kapcsolódott a cső másik vége? Tippeld meg!
A nunijába.
Mintha a fiam egy iPhone lenne, és a punci lenne a konnektor.
Ami életben tartja, tölti az aksit.
Nézz anyukádra!
Nézz rá! Ezt tetted vele!
Tizenkét éve.
Tippelj, mit mondott a doki! „Ki kell venni a többit.”
Mire én: „A többi mit?”
Angie nyomott, és kijött egy Gucci táska.
Egy Gucci táska jött ki a puncijából.
Mire én... És megint elájultam.
Újra magamhoz tértem.
Az orvos az arcomba tolta a köldökzsinórt.
Adott egy ollót. „Segítse világra a fiát!”
Próbáltam elvágni, de túl kemény volt.
„Túl nehéz.
Nem lehet elvágni.” Az orvos fogta a kést, és...
A vér a képembe fröccsent. Mire én... És megint elájultam, baszki!
Mert azt hittem, megölte a kisfiamat.
Hinnéd, hogy nem is ez volt a legrosszabb, Caleb?
Tudni akarod, mi volt az? Igen?
Oké.
Amikor felébredtem, Caleb,
az orvos összevarrta a feleségem punciját.
Így nézz anyádra!
Ezt tetted a nunijával.
Tizenkét éve. Össze kellett varrni a puncit.
Semmi érzéstelenítő, csak középkori módra.
Ez történt, Caleb.
Bizony. Nézz anyádra! Nem akarod kitakarítani a szobádat?
Imádlak titeket. Köszönöm.
Brooklyn, New York, nagy tapsot még egyszer
Jo Koynak!
Szeretlek, Brooklyn. Köszi.
Ezer köszönet!
Jó éjt!
A feliratot fordította: Kanizsai László