Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Brooklyn, sunteți gata?
ÎN DIRECT, DIN BROOKLYN NOIEMBRIE 2023
Aplauze pentru Jo Koy!
Brooklyn!
Brooklyn, pe bune?
M-au întrebat unde vreau un show.
Le-am zis: „Într-un singur loc. Brooklyn.”
Dacă vă uitați în public, vedeți toate culorile.
Așa e în New York.
A început cu mult timp în urmă, în New York,
când i-au înghesuit pe toți pe insulă.
Au zis: „Aveți-vă ca frații!”
Apoi, brusc, s-a întâmplat asta.
Restul lumii are de învățat o lecție.
Mă bucur când văd rahatul asta.
Mă uit la toți și-mi zic: „Rahat!”
De asta avem nevoie acum. Să râdem.
Toată lumea e foarte serioasă acum.
M-am săturat.
Vreau să fiu cu oameni care vor să se distreze. Vreau să râd.
Sunt la vârsta la care nu-mi pasă deloc.
M-am săturat să fiu cu oameni care vor mereu să te deprime.
Da? Niște nemernici negativi.
Îi numesc vampiri energetici.
Te golesc de toată energia.
Ca oameni, ne place să-i avem în preajmă.
E treaba noastră să-i bucurăm. „Să-i bucurăm!
Să-i scoatem în oraș! Să-i bucurăm!”
Faci asta opt ore. La sfârșit, zici:
„A fost epuizant!”
Știți despre ce vorbesc?
Unii nu râd sau răspund fiindcă au adus nemernicul aici.
Unii dintre voi ascultă acum și fac...
Scăpați de nemernicul ăla astă-seară!
Despărțiți-vă de el urgent!
Nemernicul ăla aspirator de energie să se ducă...
Ați venit la un spectacol de comedie că să stați cu o privire de rahat?
Să v-o trag!
Muriți! Pa!
Muriți diseară, în parcare, la final...
Jur! În parcare, ar zice: „Ai auzit ce a zis.
Asta e. Am pus-o. S-a terminat. Ești nașpa.”
De asta, când fac stand-up, cercetez. Merg înainte, înapoi și mă uit.
Îi caut pe cei care râd copios. La ei mă concentrez.
Nu-mi pasă de altcineva.
Uitați-vă la tipa de acolo! Parcă o doare capul.
E...
Acolo!
La fiecare glumă, e...
Are dureri de cap!
Mă hrănesc cu energia ta.
Oamenilor le plac semenii care se distrează.
E contagios.
Energie cinetică! Suntem conectați.
Eu, cu voi. Nu-mi pasă de nimeni altul!
Mai e unul la care-mi place să mă uit. Negrul ăsta.
De câte ori râde, cu două degete,
își ciupește vârful nasului.
Uitați-vă! Acum!
Jur!
Credeți că inventez?
Am văzut!
Are probleme cu sinusurile de câte ori îl fac să râdă.
„Fir-ar! Gluma asta, Koy!”
Sunt spray-ul tău nazal.
Când râd, râd copios.
E plăcut să râzi.
E leacul Domnului.
Când râzi, se eliberează endorfine. E pe bune.
Nu e o născocire.
Dumnezeu v-a dat asta. Când râdeți, se eliberează endorfine.
Endorfinele mănâncă negativismul din voi.
Veți trăi mult și bine.
Tu ești cu el?
O să trăiască mult și bine.
O să fie prin preajmă pentru mult timp.
O să-i curgă nasul, dar o să fie prin preajmă.
Tu o să trăiești mult și bine.
Când se eliberează endorfinele, te simți bine.
E euforic. Singurul mod de a le obține e prin râs.
De asta le spun oamenilor: „Râdeți! E gratis!”
Nu și astă-seară!
În seara asta nu.
Dar mâine.
Nu uitați de asta mâine!
E gratis. E râs la pachet.
Luați-l acasă, strănutați! Sinusuri!
„Doamne, negrul ăla!
Negrul ăla nenorocit!”
Încă mai face asta!
Încă mai face asta.
El e omul cu care să ieși!
Credeți-mă! Scanez locul.
Sunt unii care nu râd, doar zâmbesc. Dă-i naibii!
Ei mor mâine.
Mor mâine!
Ar fi putut trăi, dar au ales să n-o facă.
Au venit degeaba astă-seară. Dă-i naibii!
Muriți! Pa!
Pa! Nu-mi pasă.
Pa!
Știi de câți mușchi e nevoie să nu râzi?
Trebuie să te abții fizic de la râs. Toți mușchii, încordați.
Și gaura curului.
E cea mai strânsă gaură a curului de aici.
Mai ies doar căcăreze pe gaura asta.
Nici nu te mai poți căca, la cât de strânsă e.
De asta te cred toți de rahat, fiindcă chiar ești!
El are gaura curului deschisă.
Deschisă larg!
Și-a lărgit-o de la atâta râs.
Băga-mi-aș, ce amuzant e!
Doamne!
E plăcut să râzi.
Chiar e!
De ce ai vrea să-ți refuzi râsul?
E al dracului de bine! Ești dependent de el.
Nu ajungeți la muncă târziu și vedeți un grup râzând în camera de odihnă?
Ce faceți? Începeți să râdeți și mergeți spre ei: „Ce e?”
Râd de voi fiindcă ați întârziat iar!
Vreți să râdeți și voi! Nu mergeți spre cineva trist, nu?
Nu! Feriți-vă de nemernicii ăia!
Scoateți-i din viața voastră!
Înconjurați-vă de câștigători, de prieteni adevărați!
Rețelele sociale v-au distrus.
Credeți că toți urmăritorii vă sunt prieteni.
Nu vă urmăresc, fiindcă vă plac. Așteaptă s-o dați în bară!
V-ați gândit la asta?
Ați scris despre vreo realizare,
iar cei pe care-i credeați prieteni
au tăcut mâlc?
N-au apreciat nici poza măcar!
S-au făcut că n-au văzut. Dar știți că au văzut!
Știți că doar se prefac că n-au văzut.
Ăia nu sunt prieteni. Sunt lăței.
Scăpați de ei! E ușor. Ștergeți-i!
Ștergeți!
O să ajungeți cu cinci prieteni.
Probabil că sunt rudele voastre.
Iar două vă urăsc și ele!
- Cum te cheamă? - Larry.
Te iubesc. Și tu râzi copios.
- E bine, nu? - Da.
- Câți ani ai? - Am 46.
Ai 46? Vedeți? Trebuie să-i întrebi pe asiatici câți ani au.
Trebuie să-i întrebi pe asiatici câți ani au.
Îmi pare rău. Așa e respectuos.
Nu ghiciți!
Să nu ghiciți niciodată!
Credeam că e tânăr. E bătrân ca dracu'!
E bătrân ca dracu'!
E mai tânăr decât mine fiindcă e asiatic în toată regula.
Sunt pe jumătate alb, deci, partea mea albă e...
Alb!
Aia albă zice: „O să te îmbătrânesc.”
Bătrân ca dracu'!
Îmi placi, Larry.
- Ai copii? - Da.
Clar! Câți? Doar unul?
Trei? Măi să fie!
Câți ani au?
Gândește-te! O să revin.
Asiaticilor nu le pasă câți ani au copiii lor.
Nu le pasă.
„Câți ai?” „Trei.” „Câți ani au?” „Cui îi pasă?”
„Cui îi pasă? Nu știu.”
„Unu, doi și trei.”
Ce?
Ticălosul ăsta s-a uitat în sus așa...
„O să revin cu informația, dle Koy.”
Sunt adolescenți?
- Au 15, 12 și cinci ani. - Au 15, 12 și cinci. Vezi?
E de datoria noastră să le reamintim
că rețelele de socializare, oricât de atrăgătoare par,
socializările asta,
trebuie să le reamintim că nu sunt reale.
Trăiesc timpuri în care nu știu ce e real și ce nu.
Tot ce sunt învățați durează 15 secunde.
Cincisprezece secunde! Și deja știu lumea.
În 15 secunde, știu deja
că negrii au o problemă cu ăștia,
că albii îi urăsc pe toți
și că asiaticii vor să cucerească lumea. Atât durează, iar tinerii se uită la asta.
Consumă așa ceva.
Preiau informațiile, iar pe asta își bazează adevărul.
Depinde de noi să-i facem să-și dea seama că e greșit! E greșit!
Trebuie să ieși și să vezi ceva.
Nu vă mai ascundeți, lăsând rețelele de socializare să vă îndrume!
Ieșiți și aflați singuri!
În Brooklyn, văd albi, văd asiatici, văd oameni de culoare
și ne place să râdem cu toții la același lucru.
E amuzant. Cică rețelele de socializare ar trebui să ne ajute social,
dar nu e așa!
Ar trebui să se numească rețele antisocializare. Nu ies cu nimeni.
Copiii habar n-au habar cum să salute pe cineva.
Ei intră în căsuța de mesaje și trimit un emoji.
E replica lor de agățat.
O vânătă din care tot ies stropi!
Dacă nu răspunde, „mare brânză”!
E jocul numerelor pentru ei.
Față bucuroasă cu ochi de inimă.
Ce dracu' e asta?
Nu e niciun risc! Nu faci niciun efort. Nu devii sigur pe tine așa.
Pe vremuri, mai ales eu, când mă interesa o fată,
mă uitam la ea cinci luni, în fiecare zi.
Frate! La naiba... Plin de pete pe piept.
Mâncare în colțul gurii.
„Vorbește cu ea!” „Stai așa!”
În sfârșit, am mers la ea. „Cred că ești grozavă.
Pa!”
Și ce s-a întâmplat?
Nimic!
Mergi acasă și te masturbezi.
Plângând! „De ce am spus asta?
De ce i-am spus așa ceva?”
Cei de acum sunt favorizați.
Chiar sunt favorizați.
Trebuie să-i privăm de unele chestii ca să fie modești.
Să fie foarte modești. Da?
Fac atâtea poze! Toți copiii se cred fotografi.
Dar chestia e că și noi ne credem!
Însă știu ce e diferit când fac eu o poză și când fac ei.
Ei habar n-au ce pozează.
Fac atâtea poze până nimeresc una bună! Selfie!
Ați văzut pe cineva...
Instantaneu!
„Cum naiba faci un instantaneu selfie?”
Ce dracu'?
„Am reușit” „Ai reușit?”
„Ai făcut 1.000 de poze! Normal că ai reușit!”
„Filtru! Modificare.”
„Modificare. Filtru.”
„Postare. Text: Nebunie.”
Poftim?
Le arată tuturor. „Tuturor le-a plăcut poza mea!
Uite! Am 400 de aprecieri.”
Nimănui nu i-a plăcut poza ta.
Nimănui nu i-a plăcut poza ta!
Oamenii doar apasă și derulează.
Nici măcar nu se uită. Derulează.
Nu s-a uitat nimeni la poza ta.
Când eram copil, îți plăcea poza mea.
Trebuia să-ți placă fiindcă îți arătam fizic poza mea.
„Uită-te!” „Doamne! Ce nebunie!”
„Da, e super, nu?” „Da.”
„Bine. Super!”
Asta ar trebui să le dăm.
O cameră de unică folosință! „Poftim!
Ia! Fă-ți selfie-uri cu asta!
Ai 12 poziții, vezi să nu...
Ai 12 poziții, nenorocitule. Vezi să-ți iasă măcar una bună!”
Să vedem cum îi vor prinde pe toți în cadru!
Așteptând ca bateria blițului să se încarce.
„De ce te-ai uitat?
Te-ai holbat! Trebuie să-l încarc din nou! Idiotule!”
Apoi, trebuie să mergi la...
Trebuie developate.
Pui filmul într-un plic, îți scrii numele
și i-l dai unui străin: „Poftim! Poze personale cu mine.”
Apoi, aștepți o săptămână pentru poza aia.
O săptămână întreagă zici: „Sper că au ieșit bine pozele!
Sper să fi ieșit una sau două.”
Apoi, îți iei pozele.
După developare, zici: „Nu. Clar, nu. Nu.
E blurată. Băga-mi-aș! Fir-ar să fie!
Ochi roșii?
Ochi roșii, băga-mi-aș!”
Apoi, una iese bine.
Una. Și-ți zici: „Da! Am reușit!”
Și întrebi: „Se pot face copii?”
Ce știu ei acum?
De când avem numai telefoanele cu cameră,
copiii ăștia nici nu știu ce e o sferă.
Întrebați un adolescent ce e!
Habar n-au despre ce vorbim.
O sferă e când developezi poza,
iar, în poză, e un cerc de lumină
care plutește peste cineva.
Ghiciți ce credea mama!
„Bunica ta a venit de Crăciun!
A venit bunica ta la petrecerea de Crăciun, Joseph!
A venit la petrecerea de Crăciun!
E lângă salata de cartofi, Joseph!
Asta e rețeta ei. Ea ți-a făcut salata de cartofi!
Pentru Dumnezeu, Joseph! Te-a iubit așa de mult, Joseph!”
Era o lentilă murdară.
Era o lentilă murdară!
Puneam poza aia pe altar timp de șase luni!
Cred că sunt la vârsta aia. Tot spun asta, dar sunt.
Fizic și mental, am devenit tatăl meu. E așa de ciudat!
Cred că toți ne transformăm așa. Toți ne transformăm așa.
Vă spun doar să observați! Vouă, tinerilor, o să vi se întâmple.
Începi să scârțâi, începi să spui chestii vechi.
Nici nu știi de ce. Am zis „beton” în mașină, ieri.
Fiul meu m-a corectat imediat.
„Ce clădire! E beton.”
Ai zis cumva că e „beton”?
I-am zis: „Doamne, da!”
Tata spunea lucruri...
Când eram copil, în anii '80, eram expert la break dance.
Ascultam tot ce prindeam.
Îl ascultam pe Doug E. Fresh, Slick Rick, Beastie Boys.
„Asculți muzica aia hippity-hoppity?
Ți se pare muzică? Chestia aia hippity-hoppity, hip-hippity?
„E o toană. Ascultă muzică adevărată, nu hippie-hoppity!”
Deja mă enervam. „Du-te dracului, tată!
E grozavă. E muzica viitorului.”
El zicea: „Mai vedem noi.” Și am avut perfectă dreptate.
Am avut dreptate.
Dar, acum, hip-hopul s-a transformat în altceva.
Acum vorbesc ca tata:
„Asculți mormăielile ăla?
Asculți mormăielile alea? Nici măcar nu sunt cuvinte.”
Mormăi, mormăi!
Tâmpenie, mormăit, cuvânt.
Mormăit, cuvânt.
Fiu-meu zice: „Taci, tată! Muzica ta e nasoală.”
Și asta m-a enervat, fiindcă știu că am dreptate.
„Să nu cumva să spui că...
Nu îndrăzni să compari rapul tău cu rapul meu. Nu poți...”
Erau poeți. Erau poeți adevărați!
Erau textieri. Se mișcau.
Biggie a murit acum 30 de ani.
Și azi, dacă auzi un cântec al lui Biggie, se încinge clubul.
Să recunoaștem!
Futu-i!
Să fie clar! Rapul mormăit e captivant,
dar mă întreb ce naiba spun!
...stil de viață
A mormăit și, apoi, a spus un cuvânt! Du-te dracului!
...stil de viață
Taci dracului!
Îmi pare rău!
Unii nu știu ce cântec...
Se poate reda? Redați-l!
...stil de viață
...stilul meu de viață
...începând
Taci dracului!
Taci naibii...
Dacă par bătrân, par bătrân.
Îmi pare rău, puneți-l pe Biggie și va încinge orice loc!
Să cânte Biggie!
Cântați!
Mai tare decât media
Fac bani din instinct Negrii nu cred că e dubios
Aligatori roz, amicii din Detroit
Cizme pentru huliganii mei din Brooklyn
Stați așa! Ce?
Cizme pentru huliganii mei din Brooklyn
Ce dracu'?
E motivul pentru care am vrut să fac show-ul ăsta în Brooklyn!
Biggie e unic!
Orice cânta Biggie era super.
Dacă respira greu, era un vers.
Era logic orice spunea. Era poet!
„Și dacă nu știai...”
„...acum știi!”
Ăsta-i spiritul, Brooklyn! Așa!
Îmi place.
Sunteți așa de amuzanți!
Știu că tot vorbesc despre vârstă, dar e adevărat.
Sunt la vârsta la care se strânge lațul, nu mă simt bine.
Mahmureala e mai lungă. Nu ține doar o zi.
Ține patru, cinci zile.
De asta voi, copiii de acolo, bucurați-vă de ea!
Beți tot timpul, mâncați numai tâmpenii,
o să v-ajungă.
Lapte?
Mâncați-vă laptele! Mâncați-l, copii!
Litri și litri cu cereale.
Ador mâncarea asta.
Cereale cu scorțișoară! Mâncam trei castroane la miezul nopții.
Trei boluri de cereale cu scorțișoară!
Apoi, bei laptele. E îngroșat și aromat.
Gata cu asta!
Am intoleranță la lactoză.
Ce dracu'? Când s-a întâmplat asta?
Deodată, laptele e otravă.
Am intoleranță... Când am aflat că am intoleranță la lactoză?
La o întâlnire.
La o întâlnire, băga-mi-aș!
Totul era bine, am luat desert.
Ea a zis să împărțim. Am acceptat.
Plăcintă cu mere. Specialitate.
Am mâncat jumătate din înghețată.
Am plecat acasă. Totul era bine.
Mă uitam la ea: „Astă-seară mi-o pun.”
Conduceam. „Mi-o pun astă-seară.”
Apoi, stomacul mi-a zis: „Nu ți-o pui.”
„Frânele naibii!”
Frânele!
Am dat vina pe frâne.
Nu se va întâmpla nimic. Gata!
N-o duc acasă. Nu se va întâmpla nimic.
N-o să mă sugă având un T-Rex în stomac.
Imaginați-vă! „Doamne!”
Am crezut că e de la frâne.
Nu pot bea lapte!
Mi-e dor de lapte. Mi-e atât de dor de el!
Încă încerc să mă păcălesc noaptea.
Seara târziu, încerc să mănânc repede un bol de cereale.
Dacă-l mănânc repede, adorm.
Poate creierul meu nu înregistrează. Nu va ști.
Apoi, adorm.
Apoi, curul meu îmi zice: „Avem niște otravă.
O să eliberăm otrava asta în timp ce dormiți.
Poftiți, dle Koy!”
Am aflat acum doi ani că am sciatică.
Ce dracu'?
Nici nu știam că am sciatică! S-a întâmplat.
Sunt tineri care se întreabă: „Ce naiba e asta?
E pe Spotify?”
Am sciatică.
Deodată, nervii mei sciatici s-au blocat. S-au oprit.
Nu mai funcționează. Nervul meu sciatic! Da!
Am înțeles. Cunosc toți oamenii care au făcut sciatică.
Asta e partea tare la sciatică. Suntem ca o bandă.
Sciatica recunoaște sciatica.
Nu trebuie să ridicați mâna. Știu. Îmi dau seama.
Știu cine are sciatică. Mă uit la om...
Mai ales tu! Stai într-o parte.
Nenorocitul stă de parcă stă să fugă.
Nici nu știam că am sciatică.
N-am știut că e foarte rău
până la ultima filmare, Live din Los Angeles forum.
Editam materialul. M-am uitat la mine: „De ce naiba merg așa?”
Îmi amintesc că mă durea piciorul când am înregistrat.
N-am știut că merg altfel până când am editat filmarea.
Mi-am zis: „De ce naiba merg așa?”
Mergeți acasă diseară și priviți doar începutul,
când zic: „Dnelor și dlor, Jo Koy.”
Eu spun: „Salutare, Los Angeles!”
Ce dracu'?
De ce merg așa?
A trebuit să merg la doctor, ca să văd ce e cu piciorul meu.
Apropo, dacă e un doctor aici astă-seară...
Da, regăsește-ți compasiunea!
A făcut...
Nu știu ce-i cu ei. Au pierdut compasiunea.
Deodată, își tratează pacienții ca pe clienți.
Nu mă refer la tine. Pari bucuroasă.
Numai că nu vă mai purtați așa!
Anunțarea veștilor proaste pare ceva comun.
Opriți-vă! Și noi avem sentimente.
Am zis: „Nu știu ce am la picior,
dar piciorul meu drept se blochează. Nici nu fac sport!”
Mă doare de la șold la genunchi.
A zis: „E nervul sciatic. Stadii inițiale ale sciaticii.
Trebuie întinsă banda iliotibială.
Trebuie întinsă. Aveți o rolă elastică acasă?”
I-am zis: „Crezi că am și leacul
când tocmai am aflat ce naiba e cu mine acum?”
„Vai, dle Koy! Așa e. Îmi pare rău.
Mergeți la un magazin de articole sportive! Luați o rolă de spumă,
puneți-o pe jos,
între șold și genunchi și rostogoliți-vă.
Va fi foarte dureros, dar faceți asta des!
Va elibera toată presiunea. Întindeți banda aia!
Probabil că aveți și dureri mari de spate.” I-am zis: „Da.”
A spus: „Va elibera toată presiunea.
În mod normal, afectează fesele.
Dar observ că nu aveți.”
„Îmi spui asta de parcă o să mă lase rece?”
A zis: „Doamne! Dle Koy, îmi pare rău.
N-am vrut s-o spun așa.
Vă doare fundul?”
Și i-am spus: „Nu.”
Mi-a zis:
„Exact.”
„Pentru că nu aveți.”
Și asta m-a distrus!
M-a durut. Asta m-a rănit.
Vreau ca fiecare femeie să știe asta. Tipilor nu le pasă de curul lor.
Nu ne pasă. Oricum ar fi, e curul nostru.
Nu spunem miercurea: „E ziua curului. Merg la sală!”
Nu ne pasă. Nu facem abdomene, genuflexiuni. Nu facem nimic.
Fundul nostru e așa cum e.
Dar îmi lezase ego-ul,
fiindcă un tehnician medical autorizat, care știe cum arată un cur,
nu găsea unul la mine.
S-a uitat în spatele meu și a zis: „Buzunare!”
Am mers distrus spre casă. „Trebuie să mănânc ceva.
N-am cur. N-am deloc cur.
Trebuie să mănânc ceva, pentru puțin cur.
Nu se poate să n-am cur.”
Am mers acasă și jur
că a fost prima dată când m-am uitat la curul meu.
Nu mă mai uitasem la curul meu! Jur!
Am zis: „Sigur am puțin cur!” M-am dezbrăcat,
am stat în fața oglinzii lungi și am făcut așa.
Și n-aveam cur!
N-aveam cur. Nimic!
Aveam un spate lung.
Aveam un spate foarte lung.
Apoi, era o gaură chiar în partea de jos.
Era o gaură în partea de jos!
Am curul păros, ca un covor de bun-venit
cu o gaură atârnând de măduva spinării.
Și am făcut...
Am niște picioare care-mi intră în umeri.
Ce naiba e asta?
Chiar în acel moment,
m-am gândit la toate fetele cu care am fost. „Cum au stat cu mine?”
E groaznic!
Din clipa în care am făcut sex, ar fi trebuit să plece.
Toate fetele ar fi trebuit s-o ia la sănătoasa.
Vorbesc prostii când fac sex: „Merg la baie și mai tragem o partidă.”
Am intrat în baie, iar curul meu:
„Ne întoarcem imediat. Da!
Păstrează-ți păsărica udă, fetiță!
Ne întoarcem imediat. O să ciufulim păsărica aia.”
Cum? Cum naiba a rămas fata?
Acum vorbesc cu toți tipii de aici.
Dacă ieșiți cu o doamnă sau dacă aveți soție,
să o prețuiți, fiindcă vă iubește așa cum sunteți.
De suflet, de creier, de astea e îndrăgostită.
Nu de fizicul vostru. Jur!
Nu de voi, ci de sufletul vostru.
Asta iubește. Nu uitați! Ascultați-mă bine!
Sunt tipi arătoși: „Nu vorbești cu mine.”
Să v-o trag! Și cu voi vorbesc.
Aveți o față drăguță până vă dezbrăcați.
Apoi, arătați ca o lumânare topită.
Așa...
Aveți o aluniță roșie, din care iese păr.
Îmi place să port chiloți Polo. Sunt preferații mei.
Sunt la fel. Pe spate, pe elastic, scrie:
„Polo, de Ralph Lauren.”
În față, stomacul îi împinge în față. Scrie...
Asta scrie. Nu seamănă deloc cu ce e pe ambalaj.
Știu că sunt tipi aici, care știu ce zic.
Nu scrie „Hanes”, ci „Nanes”.
Da. Tu, nenorocitule! Tu!
Toți tipii de aici, astă-seară!
Se va întâmpla diseară, nu?
Toate endorfinele străbat corpul ei.
O să sugă scula aia.
Scula aia, care stă chiar deasupra... Burta aia care stă pe sculă.
O să ridice masa aia păroasă,
burta aia păroasă, care vă împinge scula în jos.
Frumoasa voastră doamnă o va ridica și va spune: „O să sug scula asta.
O s-o sug. O să sug scula unui urs astă-seară, nu-i așa?
Fă ca ursul! Altfel, n-o să ți-o sug!”
Apoi, faci...
Da.
„Scama dracului! Ai scame în buric?
Fă ca ursul! Altfel, nu ți-o sug!”
Da.
Știți care-i nebunia?
Acum mă încadrez în categoria „tati sexy”.
Sunt un tati sexy. Uitați!
Aplaudați toți. Încetați!
Gata! Nu mă păcăliți! Sunt tipi care sunt păcăliți așa.
Intrați pe Instagram! O să vedeți #tati_sexy
Apăsați! Sunt tipi care arată ca mine.
Au poze stupide...
Dar, apoi...
În secțiunea de comentarii, o să vedeți: „Tati sexy!”
„Bine, tati sexy. Uită-te la tine, tati sexy!”
Nu mă păcălesc așa. Nu sunteți pregătiți să fiți tati sexy.
Dacă aveți 20 de ani, rămâneți la 20 de ani!
La 30 de ani, rămâneți la 30 de ani!
Nu sunteți pregătiți de tati sexy. E un tip special.
„Vreau cu tati sexy. Va avea grijă de mine.”
Și tati sexy trebui îngrijit!
Tati sexy are sciatică.
Ce dracu' visați? Nu sunteți pregătiți de tati sexy.
Ce fac dacă ne cuplăm și-mi uit aparatul de respirat?
Ce naiba o să faci?
Ne cuplăm, și-mi uit aparatul de respirație. Fac lângă tine...
Urli: „Tati sexy!
Ce s-a întâmplat, tati sexy?
Tati sexy!”
Vreau o femeie cu experiență,
una care știe ce face când se întâmplă asta.
Vreau să aud la întâlnire: „Să ne întoarcem la mine!”
Eu zic: „N-am aparatul de respirat”. Ea: „Fostul avea două. Mi-a rămas unul.”
„Am luat apă distilată azi.” „Ce naiba?”
Iată un anunț public pentru toate tinerele, da?
Dacă sunteți la bar, iar tati sexy vine să vă vorbească...
Dacă vă vorbește la bar și stă așa...
O clipă! Să folosim scaunul ăsta!
Dacă stă în poziția asta și vă vorbește: „Da. Sigur. Serios?”
Așa stă un tati sexy când vorbește. „Da?”
Nu face asta ca să pară super.
E cald!
Și boașa mi s-a lipit de coapsă.
Așa-ți desprinzi boașa de coapsă.
Faci...
„Da!”
E o mișcare de boașă lipicioasă.
Ați văzut vreunul vorbind și făcând așa?
„Nu se poate! Du-te-ncolo!
Du-te-ncolo! Băga-mi-aș!
Zău? Pe bune?
E nebunie curată. Ce nebunie!”
De la boașe face așa!
Văd boașe lipicioase aici!
Multe boașe lipicioase! Uitați-vă cum stau!
Uitați-vă la cel de lângă voi! E crăcănat.
Nu-i pasă cine stă la dreapta sau la stânga lui.
Boașele sunt așezate cu grijă pe scaun.
Pot să-și închidă picioarele, dar boașele stau în poală ca o vafă.
Mișcarea de tip cu boașe lipicioase!
Acum știți, doamnelor.
Când o să vă întoarceți la muncă, o să știți.
Tipul de la contabilitate vine spre voi.
„Rebecca, unii dintre băieți și cu mine mergem la Starbucks.
Vrei un Frappuccino sau ceva de genul ăsta?”
„Cară-te naibii din fața mea, Steve!”
„Cineva e-n toane proaste.”
Am făcut gluma asta acum mult timp, când fiu-meu era...
Avea opt sau nouă ani.
Îl luam peste tot. Stătea mereu în culise.
Mă distram cu publicul și am zis gluma aia.
Apoi, l-am întrebat: „Cum a fost?”
„A fost bine, tată, dar n-am înțeles doar gluma aia.”
„Care glumă?” Mi-a zis: „Cea cu boașa de pe coapsă.
Nu înțeleg gluma asta, tată.
Boașa de pe coapsă. De ce a fost așa amuzant? N-am înțeles.”
I-am zis: „Jo, nici n-ar trebui s-o înțelegi. Ai nouă ani.
Boașele tale sunt încă la baza penisului.
Acolo stau boașele de nouă ani, Jo.
La baza penisului lor.
Scula ta e ca un drumeț cu un rucsac grozav.
Scula mea e ca un călător experimentat, care cară un geamantan.
S-au rupt roțile!”
Fiul meu are 20 de ani.
Vreau să mă asigur că are o viață bună.
Din păcate, e o altă generație.
Încerc să recuperez, dar știu că e greșit.
Știu că greșesc puțin. Sunt cam blegi. Sunteți blegi!
Hărțuirea. Doamne! Nu pot să cred chestia cu hărțuirea!
Bine. Sunt niște părinți aici:
„Nu înțelegi prin ce trece fiul meu!”
Dar voi nu înțelegeți! Eu...
Știți cine a fost cel mai mare bătăuș când eram mic?
Mama! Mama zicea cele mai nasoale chestii!
Cele mai nasoale!
Dacă mă înjura cineva la școală, mama mă înjurase deja așa de dimineață.
Ce dracu'?
Fiu-meu e bleg!
E o nebunie! Sunt alte vremuri.
Vreau să recuperez, dar n-am uneltele.
Fiul meu e la vârsta aia! Are 20 de ani.
Da? Are 20 de ani. Vreau ca fiul meu să fie pregătit.
Ca părinte, îmi vreau fiul pregătit.
Dar chestia e că nu e pregătit!
Nu e. Nu e pregătit.
Nu e! Nu e pregătit pentru populație.
Ar fi greșit să-mi trimit fiul în lumea reală.
Lumea ar întreba: „Al cui e copilul?
Cine naiba l-a trimis aici?”
Nu e pregătit!
Pot să-i dau fiului meu un pumn de bani acum,
o grămadă de bani,
și să-i zic: „Hai, Jo! Ești pe cont propriu.”
S-ar întoarce în șase ore. „Mi-au luat toți banii.”
Copiii ăștia au totul acum.
Fiul meu întârzie cu prietenii? Uber!
Atât de repede!
Iese târziu cu prietenii? „Iau un Uber, tată.”
Bine. S-a făcut! Ia un Uber.
Aud telefonul. E cu cardul meu.
„Uber Black? 49,99 dolari. Ce dracu'?
Frate, ești la 2 km distanță.”
Lux! Asta nu știu ei!
Nu exista Uber pe vremuri. Ce dracu'?
Dacă ieșeam cu prietenii în timpul săptămânii
și o sunam pe mama: „E întuneric. Mă iei?”
„Nu.”
„M-am îmbrăcat deja în pijamale
și m-am dat cu cremă pe față, Jo.
Vino acasă acum!”
„Cum?
N-are nimeni mașină.”
„Atunci, fugi!
Fugi!
Sunt doar doi km!
Fugi repede!
Nu te opri! Privește în față și fugi cât de repede poți!
Când obosești, nu te opri, continuă!”
La unu dimineața...
Era întuneric.
O mașină cu farurile oprite.
„O să mă violeze!”
Era să fiu violat de zece ori.
Dar asta spun! N-am mai întârziat niciodată.
La apus, spuneam: „Trebuie să plec acasă.”
Uber Eats! Las-o naibii! Fiul meu...
Când nu e mâncare, Uber Eats!
„Comand mâncare, tată.”
„Bine.” El, Uber Eats.
Văd nota de plată. „Cheesecake Factory?
Te-ai scos singur la cină?
Ce, ești la o întâlnire, nenorocitule? Ai luat și desert?
Ce bacșiș! Ai lăsat bacșiș?
Lași bacșiș!
Lași bacșiș, nu? Doamne!”
Ce naiba e asta? Uber Eats!
Nu știe să facă foamea.
Foamea!
Am sunat-o pe mama la muncă de atâtea ori!
„Nu e nimic de mâncare.” „Caută în frigider! E...”
„Mamă, am căutat de zece ori și e la fel de fiecare dată.”
„Mai caută! Caută!
Caută din nou!
Ce e acolo?”
„Ketchup.”
„Aromă!
Poftim! Aromă! E un început.
Ce altceva mai e, Joseph? Ce mai e acolo?
Ai aromă. Ce mai e acolo, ca să putem încropi ceva?
Ce mai e, Jo? E aromă și ce mai e?”
„E...
E o felie de brânză cu patru colțuri întărite.”
„Bine.
Rupe colțurile alea,
pentru că mijlocul e încă bun.
Se strică încet.
Trebuie mâncat înainte să se strice.
Acum, în loc de pătrată, e rotundă.”
Am făcut un rulou cu ketchup.
Ce dracu'?
Programe. Vedeți? Asta e chestia!
Ei nu știu ce e un program. Programul la ei, în generația asta,
cred că programul e esențial.
Ar putea fi, nu știu, jocuri.
Orice pot descărca e un program.
Au un program care îi ajută să completeze un program.
Nici nu știu să-și găsească de lucru!
Nu știu ce greu e să meargă și să ceară să fie angajați.
Nu au abilitățile astea. Totul e ușor.
Au un program ca să completeze o cerere.
O completezi. Scrii.
Apoi, zici? „Știi ce? Îmi place...
Îmi place cafeaua. O să lucrez la o cafenea.” Scriai.
„Vreau să lucrez, nu știu, la 800 de metri de casă.
Vreau să câștig atât.
Nu pot lucra decât atât, din cauza fotbalului.”
Apoi, programul revine: „Am găsit ceva pentru tine.
Da! Chiar pe strada ta! Hai! Te așteaptă!
Au fost de acord cu salariul cerut,
așa că mergi și angajează-te și bucură-te și de fotbal!”
„Mersi, programule!”
Primesc o slujbă. Fără muncă.
Habar n-au cum e să mergi la mall...
cu o cămașă de rahat încheiată până-n gât,
cu teniși murdari,
cu cămașa băgată în pantaloni jalnici.
Și te uiți la toate magazinele.
Intri și întrebi: „Angajați cumva?”
„Nu.
Nu pe tine.”
Întrebați-i pe adolescenți dacă știu cum arată o cerere!
Habar n-au!
Trebuia să ceri una. Ridicau casa de marcat.
Era un teanc mare de... Erau multe cereri
și-ți rupeau numai una.
„Poftim!”
„Doar una?”
„Da, doar una.”
Mergeai la restaurant și completai.
Cu cerneală. Nu putea fi creion!
Și trebuia să nu greșești nimic.
Îmi greșeam mereu numele. „Fir-ar!”
Trebuia să mâzgălesc „e”, să desenez o săgeată și să pun litera „p”.
Mă numesc Joseph, nu „Josepeh”.
Dar îmi place.
Ador să fiu tată, Larry.
Trebuie să-i învăț pe copii.
Știu că sunt adolescenți aici.
Nu știu unde, dar sunt aici.
Acolo?
Încântat! Cum îți zice? Adolescent. Moșul ăla întreabă: „Eu?”
„Eu?”
Steve.
În ce moment te-ai gândit că ți-am zis „adolescent”
și am întrebat cum te cheamă?
Are un cocktail cu whisky.
Cum te cheamă acolo?
Caleb.
Caleb? Încântat, Caleb! Câți ani ai?
- 12. - 12. La naiba!
Fir-ar!
Așa.
Ai aflat multe în seara asta, nu?
Fir-ar!
Fir-ar să fie!
Deci...
Apropo, e vina mamei tale. Mama ta a dat-o-n bară...
Ai 12 ani!
Mama ta știa. Scrie pe bilet!
E pentru adulți. Nu vă supărați pe mine!
Dacă o să facă așa Caleb...
O să-mi zic: „Futu-i!”
E copil cuminte?
Da? Își face curat în cameră când îi spui?
Nu? Fir-ar să fie, Caleb!
Fă-ți curat în cameră!
Aia e mama ta!
Să faci tot ce-ți spune mama! Ai înțeles, Caleb?
Ea spune: „Fă curat!” Tu să întrebi:
„În câte camere, mamă?”
Aia e mama ta!
Să bage asta la cap toți copiii!
E mama voastră. Ascultați-o!
Să nu le răspundeți mamelor!
Răspundeți-le taților. Tatăl tău e aici? El e?
Răspunde-i tatălui tău! Lui!
Corectează-ți tatăl! Acum e momentul.
Tatăl tău va aprecia asta.
Dacă tatăl tău e rău cu mama ta, corectează-l pe tată!
Corectează-l! Așa făceam cu tatăl meu vitreg, Fred.
I-a spus ceva mamei. Am așteptat toată noaptea.
Ziceam: „Îi spun să nu se repete.”
Eram în camera mea!
„Să nu vorbești așa niciodată cu mama! Rahat!”
Am așteptat noaptea. L-am auzit dimineața.
Își punea masa la pachet. Am intrat în bucătărie:
„Nu mai vorbi cu mama așa! Ai înțeles, Fred?
Să nu-mi jignești niciodată mama! Ai înțeles?”
Fred are 1,90 m.
Are 1,90 m! S-a aplecat și a zis așa:
„Nu cred că știi cu cine vorbești, frățică.
Mergi în camera ta și gândește-te la asta!”
Asta zic, Caleb. „Merg, dar să nu uiți ce ți-am zis!
Nu vorbi așa cu mama!”
Și am mers în camera mea.
Ghici ce s-a întâmplat, Caleb!
În seara aia, în timpul cinei, Fred a zis:
„Îmi pare rău pentru ce am spus.
N-o voi mai jigni așa pe maică-ta.
N-o voi face în fața ta.”
Înțelegi?
Așa că mergi la taică-tău cu pieptul înainte!
Mergi așa: „Ce dracu' ai zis?
Ce dracu'?” Ține minte, Caleb!
„Ce dracu' i-ai spus mamei?”
Strânge-ți pumnul!
Fă-o, Caleb!
Știi de ce? Pentru că mama ta va fi în spatele tău:
„De ce nu spui ce dracu' ai spus?
Spune-i fiului tău, nenorocitule! Spune!”
Fiindcă maică-ta o să te apere. Ține minte!
Nu uitați asta, copii!
Nu vorbesc cu fetele. Niciodată.
Fetele sunt pe cont propriu.
Am o altă atitudine față de... Adolescentele sunt diferite.
Nu știu de ce, dar ele fac cum trebuie.
Am două surori care au reușit. Ar fi sora mea, Gemma.
Și azi, ea încă mai conduce Jo Koy Entertainment.
Ea conduce toată afacerea.
N-am niciun cuvânt de spus.
Ele se pricep.
Cu băieții vorbesc tâmpenii tot timpul. Par să fie mereu la fel.
Deci, vorbesc doar cu voi.
Data viitoare când îți spune mama ta să faci curat în cameră, Caleb,
întrebi: „Câte?” Da?
Voi, mamelor, când vă vor răspunde copiii,
când spun: „Sunt obosit. Fac mâine curat”,
dați-i naibii!
Toate mamele de aici, spuneți-le copiilor ce ați făcut!
Spuneți-le în detaliu!
Cu detalii amănunțite, descriptive!
Când zic că sunt obosiți și amână,
spuneți-le ce ați făcut!
„Faci curat mâine? Ești obosit?
I-am spus eu asta doctorului când trebuia să te nasc?
Sunt obosită. Nasc mâine?
Nu! Te-am lăsat să mă rupi în două.”
E ciudat, da.
Unele femei zic: „E cam exagerat.”
Nu e. Nu e suficient.
Nu știu ce s-a întâmplat de nu mai aveți acea superputere.
Fiecare femeie ar trebui să se laude.
Sunteți singurele care o puteți face,
dar nu mai aveți voie să vă lăudați cu chestia asta.
Ar trebui să spuneți asta! „M-ai rupt în două!”
Dacă nu vor să asculte, arătați-le cândva!
Arătați-le păsărica! „Uită-te la asta! Uite ce naiba ai făcut!”
Imediat va începe să curețe geamurile.
Caleb, eu am fost acolo.
Când am văzut-o întinsă pe pat și era pe cale să nască,
îmi amintesc totul. O mângâiam pe cap
și, deodată, i-a ieșit un tip printre picioare.
Nu era doctorul ei de nouă luni.
A fost alt nenorocit care a apărut și a făcut...
„Trebuie să facem o incizie.”
Am zis: „Poftim? Cezariană?”
A spus: „Nu, nici vorbă.”
Doctorul a zis că nu voia. Nici vorbă...
„Altă operație?
Există altă operație de care nu mi-a zis nimeni?”
„Nu. Am exclus cezariana.
Capul fiului tău e prea mare.
Trebuie să tăiem vaginul.
Trebuie să facem o mică incizie pe vagin.”
Și am făcut...
Exact asta am spus!
Doctorul a spus: „Trebuie să luăm o decizie acum!”
Am zis: „Stați așa!
Sunt multe informații.
Mă înecați în ele, iar, acum, trebuie să-i tăiați păsărica?
Nu știam asta! Nimeni nu mi-a arătat asta în clip!
Deci, stați așa! E o întrebare foarte serioasă.
Stați așa!
Scumpo!
Capul fiului nostru e prea mare.
Va muri, dacă nu ți se taie vaginul.
Doctorul trebuie să știe dacă îți poate tăia vaginul.
Altfel, moare copilul.
Deci, ce vrei să faci?”
Apoi, Angie s-a transformat în Hulk Hogan de la wrestling,
s-a uitat la doctor și a zis: „Taie-mi păsărica acum, frate!
Tăiați păsărica și scoateți-l pe nemernic acum din păsărica mea, frate! Da.”
Apoi, am zis...
Apoi, m-am uitat la doctor. Avea deja un cuțit!
Nici măcar nu părea chirurgical. Părea cuțit de vânător.
Și a înjunghiat-o în păsărică.
Apoi, a căzut fiul meu.
Apoi, am făcut așa... Și am leșinat.
Erau trei oameni în sala de nașteri.
Mama ei, mama și cu mine.
Nimănui nu i-a păsat de mine.
Asistenta i-a dat mamei săruri. M-a trezit cu ele.
A zis: „Ridică-te naibii! Ai un fiu.”
Totul era încețoșat.
Avea o chestie pe piept.
Spun „chestie”, fiindcă nu părea umană.
Era palidă, verde, gri.
Pete de sânge peste tot.
Ochii umflați.
Gura căuta ceva de supt.
Capul era alungit.
Am întrebat: „Ce dracu' e aia? Ce naiba e?
Al cui e?”
Știi ce am văzut, Caleb? Când mi-am văzut fiul pe ea...
Știi ce am văzut?
Era un tub lipit de stomac. Știai asta?
Ghici unde era restul tubului, Caleb! Ghici!
În păsărica ei!
De parcă fiul meu era un iPhone iar păsărica ei era o priză.
Îl ținea în viață! Îi încărca bateria.
Uită-te la mama ta!
Uită-te la mama ta! Tu i-ai făcut asta.
Acum 12 ani!
Ghici ce a zis doctorul! „Trebuie să scoatem restul.”
Am întrebat: „Care rest?”
A împins și a ieșit o poșetă Gucci din păsărică.
O poșetă Gucci a ieșit din păsărica ei!
Și am făcut așa... Iar am leșinat.
Și m-am trezit iar.
Doctorul ținea cordonul ombilical în fața mea.
Mi-a dat o foarfecă: „Hai! Adu-ți fiul pe lume!”
Am încercat să-l tai și era prea tare.
Am zis: „E prea tare.
Nu se taie.” A luat cuțitul ăla și s-a dus...
Sângele m-a lovit în față. Am făcut așa... Iar am leșinat.
Am crezut că mi-a ucis copilul.
Mă crezi că nu e partea cea mai rea, Caleb?
Vrei să auzi ce e mai rău? Da?
Bine.
Când m-am trezit, Caleb,
doctorul îi cosea păsărica la loc.
Uită-te la mama ta!
Tu i-ai făcut asta păsăricii.
Acum 12 ani! Îi cosea păsărica la loc.
Fără anestezic! În stil medieval.
Asta s-a întâmplat, Caleb.
Așa a fost. Uită-te la mama ta! Nu vrei să faci curat?
Vă iubesc. Mulțumesc mult!
Brooklyn, New York, aplaudați încă o dată
pentru Jo Koy!
Te iubesc, Brooklyn. Mulțumesc.
Mulțumesc mult!
Noapte bună!
Subtitrarea: Daniel Onea