Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Брукліне, ти готовий?
ДЖО КОЙ
Зустрічайте Джо Коя!
Бруклін!
Брукліне, ви жартуєте?
Мене спитали, де я хочу це зробити.
Я сказав: «Є лише одне місце, щоб це зробити — Бруклін».
Якщо подивитися на аудиторію, то бачиш кожен колір, і це Нью-Йорк.
Це почалося дуже давно в Нью-Йорку,
коли вони запхали всіх на цей острів
і сказали: «В сраку, ладнайте».
І раптом сталося таке.
Решті світу треба засвоїти урок.
Я бачу усе це, і я дуже щасливий.
Я дивлюся на всіх і такий: «Блін».
Це те, що нам зараз потрібно. Сміх.
Дідько. Усі зараз такі серйозні.
Дістало бути серйозним.
Я хочу спілкуватися з людьми, які хочуть веселитися. Хочу сміятися.
Я вже в такому віці, коли мені начхати.
Мені набридло спілкуватися з людьми, які хочуть тебе засмутити.
З цими негативними виродками.
Я називаю їх енергетичними вампірами.
Вони висмоктують з тебе енергію.
Але ми любимо тусуватися з такими людьми.
Бо хочемо зробити щасливими. Це наша робота. «Зроби це.
Поспілкуйся, погуляй з ними, зроби їх щасливими».
Ти робиш це вісім годин. І наприкінці такий:
«Це так виснажливо».
Розумієте?
Деякі з вас не хочуть сміятися,
бо привели цього козла сюди.
Дехто з вас зараз слухає мене і такий...
Позбудься цього покидька сьогодні ж.
Розійдися з ним сьогодні ж.
Цей песимістичний козел. Іди до біса...
Ти прийшов на комедійне шоу, щоб мати гівняний вираз обличчя?
Пішов ти.
Здохни. Па-па.
Зробіть це сьогодні на парковці в кінці цього...
Клянуся Богом! На парковці: «Ти чув, що він сказав.
Це все. Це кінець. Усе. Ти відстій».
Тому, коли я виступаю, я розвідую. Ходжу туди-сюди, дивлюся.
Я шукаю тих, хто сміється. Я зосереджуся на них.
Мені начхати на інших.
Вона там. Вона постійно... Ніби в неї голова болить.
Просто...
Он там.
Кожен жарт, бляха...
клятий головний біль.
Я живлюся твоєю енергією.
Люди люблять спілкуватися з тими, хто веселиться.
Це заразно.
Кінетична енергія. Ми поєднані.
Я поєднаний з вами. Мені начхати на інших.
Ще я люблю дивитися на цього темношкірого хлопця.
Щоразу, коли він сміється, він двома пальцями затискає перенісся.
Дивіться, отам.
Присягаюся!
Думаєте, я все вигадав?
Я бачив.
Проблеми з пазухами щоразу, коли я змушую його сміятися.
«Блін! Знову клятий жарт, Кою!»
Я твій спрей для носу.
Коли вони сміються, то це щиро.
Сміятися приємно.
Це Божі ліки.
Під час сміху виділяються ендорфіни. Це правда.
Це не вигадка.
Бог дав вам це. Під час сміху виділяються ендорфіни.
Ендорфіни з'їдають негативне лайно всередині вас.
Ви проживете довго.
Ви з ним?
Він проживе довго.
Він буде поруч дуже довго.
У нього буде текти з носа, але він буде поруч.
Ви проживете довге життя.
Коли виділяються ці ендорфіни, вам добре.
Це ейфорія. Але отримати їх можна лише через сміх.
Тому я кажу людям: «Смійтеся. Це безкоштовно».
Але не сьогодні.
Не сьогодні.
Але завтра.
Згадайте це завтра.
Це безкоштовно. Це як сміх на виніс.
Відносите додому, чхаєте, пазухи.
«Боже, той темношкірий хлопець.
Той чортів хлопець».
Він досі це робить.
Ось з ким ти хочеш тусуватися.
Повірте, я сканую.
Є такі, що не сміються, не посміхаються. До сраки їх.
Вони помруть завтра.
Вони могли б жити, але вони вирішили цього не робити.
Прийшли на комедійне шоу, щоб не сміятися. До сраки.
Здохніть. Па-па.
Па-па. Мені насрати.
Па-па.
Знаєте, скільки м'язів треба щоб не сміятися?
Треба фізично зупинити сміх. М'язи напружені.
Як у сраці.
Ваш анус найнапруженіший у залі.
Маленька какулька виходить з дупи.
Навіть нормальне лайно не вийде, бо срака така напружена.
Тому всі вважають вас повним лайном, бо ви справді такий.
Його дупа розкрита.
Навстіж!
Його дупа роззявлена від сміху.
Чорт, це смішно.
Господи помилуй.
Сміятися приємно.
Справді.
Навіщо стримувати себе від сміху?
Це ж так класно. Ти залежний від цього.
Колись приходили на роботу пізно і бачили, як сміються люди в кімнаті відпочинку?
І що ти робиш? Ти починаєш сміятися, підходиш до них і типу: «Що?»
Вони з тебе сміються, бо ти знову спізнився.
Ти теж хочеш сміятися. До сумної людини ти не підійдеш.
Нізащо! Тримайся подалі від цього виродка.
Виженіть таких людей зі свого життя.
Оточуйте себе переможцями, справжніми друзями.
Соцмережі всіх надурили.
Люди думають, що всі їхні друзі, бо вони підписані на тебе.
Вони підписані не тому, що ти їм подобаєшся.
А тому, що хочуть, щоб ти облажався.
Не думали про це?
Якщо зробив щось хороше і запостив це,
а люди, яких ти вважав друзями,
нічого не говорять?
Навіть не лайкнули довбану фотку.
Вдають, наче не бачили. Але ти знаєш, вони це бачили.
Бачили, але поводяться, ніби це не так.
Це не ваші друзі. Це довбані воші.
Позбудьтеся їх. Це легко. Видалити.
Видалити.
Залишиться п'ять друзів.
Мабуть, це будуть члени вашої родини.
І двоє з них вас теж ненавидять.
- Як вас звати? - Ларрі.
Я вас обожнюю. Ви теж щиро смієтеся.
- Це приємно, так? - Так.
- Скільки вам? - Сорок шість.
Сорок шість. Бачите? Треба питати азіатів, скільки їм років.
Вибачте. Це прояв поваги.
Не вгадуйте.
Ніколи не вгадуйте.
Я думав, він молодий. А він стара срака.
Він стара срака.
А виглядає молодшим за мене, бо він справжній азіат.
Я напівбілий, тож у мене... Моя біла частина така...
Білий...
Біла частина така: «Я зроблю тебе старим».
Стариган.
Ларрі, ви класний.
- У вас є діти? - Так.
І правильно. Скільки? Тільки один?
Три? Дідько!
А скільки їм років?
Подумайте. Я повернуся.
Азіатам насрати, скільки років їхнім дітям.
Їм насрати.
«Скільки?» «Три». «Скільки їм?» «Чорт його знає».
«Яка різниця? Я не знаю.
Один, два, три».
Що?
Цей довбаний козел подивився, ніби...
«Я вам трохи пізніше відповім, пане Кой».
Скільки? Підлітки?
- П'ятнадцять, 12 і п'ять. - П'ятнадцять, 12 і п'ять. Бачите?
Ми повинні нагадати їм,
що корабель, на якому вони зараз, хоч він і гарний,
ці соцмережі,
маємо нагадувати їм, що це нереально.
Вони живуть у час, коли не знають, що правда, а що — ні.
У вас є 15 секунд, щоб чомусь їх навчити.
П'ятнадцять секунд! І вони вже знають світ.
П'ятнадцять секунд, і вони знають,
що у темношкірих проблеми з цими людьми,
а білі ненавидять усіх.
Азіати хочуть захопити світ.
Усе це за 15 секунд, і наша молодь дивиться це лайно.
Вона це споживає.
Вони приймають цю інформацію. І на ній ґрунтуються їхня правда.
Ми повинні змусити їх зрозуміти, що це неправильно. Неправильно.
Ти не... Тобі треба вийти і побачити лайно.
Годі ховатися в мушлі, щоб соцмережі казали тобі,
хто правий, а хто — ні.
Іди туди і дізнайся сам.
Бо тут, у Брукліні,
я бачу білих, я бачу азіатів, я бачу темношкірих,
і ми любимо сміятися з одного і того ж.
Смішно, коли кажуть, що соцмережі мають допомогти нам у соціумі,
але це не так.
Їх треба назвати антисоціальні медіа. Ніхто ні з ким не спілкується.
Діти не знають, як підійти до когось і сказати «привіт».
Вони відправляють емоджі у приватних повідомленнях.
Так вони залицяються.
Довбаний баклажан, з якого щось бризкає.
Якщо вона не відповість: «І нехай».
Для них це гра чисел.
Щасливе обличчя з очима-сердечками.
Що це за хрінь?
Немає ризику. Немає підготовки. Це не дає впевненості.
Що ми мали робити, коли... Особливо я, коли мене цікавила дівчина,
я мав п'ять місяців дивитися на неї щодня.
Чуваче, просто... Лише плями на грудях.
Їжа в кутку рота.
«Піди поговори з нею». «Зачекай».
Нарешті ти підходиш. «Думаю, ти неймовірна.
Бувай!»
І що було далі?
Нічого.
Ідеш додому і дрочиш.
Плачучи: «Чому я це сказав?
Навіщо я їй це сказав?»
Їм легше, народ.
Їм справді набагато легше.
Може, треба щось забрати і змусити їх бути скромнішими.
Принизити їх. Розумієте, про що я?
Вони роблять фото. Усі діти думають, що вони фотографи.
І справа в тому, що ми теж.
Але я бачу різницю, коли я роблю фото і коли — вони.
Коли вони знімають, вони не розуміють.
Вони роблять стільки кадрів для класної фотки. Селфі!
Бачили когось...
Непомітно.
«Як, бляха, можна непомітно зробити селфі?»
Що за фігня!
«Є». «Є?!
Ти зробив 1000 фото! Звісно, що є!»
«Фільтр. Розтягнути.
Розтягнути. Фільтр. Розтягнути.
Запостити. Підпис: Божевілля».
Що?
Усім показують. «Усім сподобалося моє фото.
Чотириста людей лайкнули моє фото».
Нікому воно не сподобалося.
Люди просто стукають і гортають далі.
Навіть не дивляться. Просто гортають.
Ніхто не дивився на твоє фото.
Коли я був малим, мої фотки подобалися.
Вони мали сподобатися, бо я показував фотки фізично.
«Поглянь на це». «Боже! Божевілля!»
«Так, це круто. Круто, правда ж?» «Так».
«Гаразд.
Може, так і треба.
Дати їм одноразову камеру. «Давай».
Ось. Зроби селфі ось цим.
У тебе 12 кадрів, тож краще...
У тебе 12 кадрів, козел. Тож переконайся, що фотка вийде класна».
Нехай спробують умостити всіх у кадрі.
І щоб усі завмерли, поки батарея спалаху зарядиться.
«Куди ти дивився?
Чого витріщився! Треба знову зарядити, клятий ти мудило!»
Тоді треба було віднести це до...
Треба було проявити плівку.
Клав у конверт, писав своє ім'я,
і віддавав це незнайомцю. «Ось, мої особисті фото».
І тобі повертали фото через тиждень.
Цілий тиждень ти: «Сподіваюся, ці гади добре вийшли.
Сподіваюся, одна чи дві пристойні».
Тоді ти забирав свої фото.
Їх надрукували. Ти такий: «Ні. Бляха, ні.
«Не в фокусі. Блін. Господи.
Червоні очі?»
Довбані червоні очі».
Одне вийшло нормально.
Одне. І ти такий: «Так! Є».
А потім кажеш: «Можна дублікати?»
Спитайте цих дітей.
Відколи в нас лишилися тільки телефони з камерою,
ці діти навіть не знають, що таке пил на об'єктиві.
Спитайте підлітка, що це таке.
Вони й гадки не мають, про що ми говоримо.
Пил — це коли ти тобі надрукували фотку,
а на там світле коло зависає над кимось на цьому фото.
Вгадай, що думала моя мама.
«Бабуся прийшла на різдвяну вечірку.
Твоя баба прийшла на різдвяну вечірку, Джозефе.
Вона прийшла на різдвяну вечірку.
Вона біля картопляного салату, Джозефе.
Це її рецепт. Вона приготувала твій картопляний салат.
Заради Бога, Джозефе! Вона так любила тебе, Джозефе».
Це був брудний об'єктив.
Це був брудний об'єктив!
Ця фотка півроку простояла на вівтарі.
Мабуть, я в такому віці. Я постійно це кажу, але так і є.
Я фізично й розумово став моїм батьком. Це так дивно.
Гадаю, ми всі перетворюємося на це. Ми всі перетворюємося на це лайно.
Тож я просто кажу дивитися. Молоді виродки, це станеться.
Лайно почне ламатися, ти почнеш казати старе лайно.
Навіть не знаєш, чому. Я сказав «дивовижа» в машині.
Мій син одразу мені дорікнув.
«Поглянь на ту будівлю. Дивовижа».
«Ти щойно сказав "дивовижа"?»
І я такий: «Боже, сказав».
Мій тато казав щось таке...
Коли я був малим у 80-х, я був бі-боєм.
Я слухав усе.
Я слухав Даґа І. Фреша, Слік Ріка, «Бісті Бойз». Усе це.
А тато казав: «Ти слухаєш цей хіпсі-хопсі?»
Думаєш, це музика? Оце хіпсі-хопсі, хіп-хіпсі?
«Це заскок. Ти маєш слухати справжню музику, а не цей хіпсі-хопсі».
Він мене розізлив. «Пішов ти, тату.
Це ульот, це музика майбутнього».
«Побачимо». І я мав рацію. Я мав рацію.
Я мав рацію.
Але тепер хіп-хоп пішов далі до якогось іншого лайна.
Тепер я кажу, як тато, бо я такий:
«Ти слухаєш це бурум-мурум?»
«Слухаєш це бурум-мурум? Вони навіть слова не кажуть».
Бурмотіння.
Тупий, бурмотіння, слово.
Бурмотіння, слово.
Мій син каже: «Замовкни, тату. Твоя музика — відстій».
І це мене розлютило, бо я знаю, що маю рацію.
«Не кажи, бляха, що моя...
Не порівнюй свій реп з моїм реп. Ти не можеш...»
Вони поети. Вони були довбаними поетами.
Вони були авторами. Вони рухалися.
Біґґі помер 30 років тому.
Але досі постав пісню Біґґі, і вона все одно розірве клуб.
Не вдавайте, що це не так.
Бляха...
Знаю, це бурмотіння швидко прилипає,
але, що ти там, бляха, кажеш?
...стиль життя
Просто пробурмотів, а потім сказав одне слово! Пішов ти!
...стиль життя
Замовкни на хрін!
Вибачте.
Дехто не знають цю пісню...
Поставите? Просто поставте.
...стиль життя
...мій стиль життя
...початок
Закрий свій писок!
Закрийся на хрін...
Нехай я здаюся старим.
Вибачте, але якщо ти граєш Біґґі, це розірве будь-яке місце.
Поставте Біґґі.
Підспівуйте!
Кращій за твоїх знайомих
І грошей в мене завжди повна Бо для нас вони не пахнуть
Рожеві мешти, як у Детройті завжди
«Тімберленди» на хуліганах у Брукліні
Стоп! Що?
«Тімберленди» на хуліганах у Брукліні
Що, бляха?
Це єдина причина, чому я хотів зняти це в Брукліні.
Не можна тягатися з Біґґі.
У Біґґі все звучало круто.
Якщо він важко дихав, це вже була поезія.
Усе, що він казав, мало сенс. Він був поетом.
«А якщо ти не знав...»
«...то тепер знаєш!»
Та йди ти, Брукліне! Отакої!
Обожнюю.
Ви такі веселі.
Я знаю, я постійно говорю про вік, але це правда.
Я в тому віці, коли все починає напружувати, усе болить.
Похмілля стало довше. Це вже не просто день.
А чотири-п'ять.
Тому ви всі, дітки, насолоджуйся.
Весь час пити, їсти якесь лайно...
Це вас наздожене.
Молоко?
Пийте довбане молоко. Дітки, пийте.
Літрами, із пластівцями.
Обожнюю це.
Хрусткі пластівці з корицею! Я міг з'їсти три тарілки опівночі.
Три тарілки пластівців з корицею!
А потім п'єш молоко. Воно перетворюється на орчату.
Більше ні.
У мене непереносимість лактози.
Якого біса? Коли це сталося?
Раптом молоко стало отрутою.
Знаєте, коли я дізнався, що маю непереносимість лактози.
На побаченні.
На довбаному побаченні.
Усе добре, я замовляю десерт,
вона така: «Поділимося». Я: «Так».
Яблучний пиріг. Ми їмо.
Я взяв половину морозива. Усе добре.
Я їду додому. Усе добре.
Я дивлюся на неї: «Це станеться сьогодні».
Я за кермом. «Сьогодні щось буде».
Тоді мій шлунок такий: «Ні, не буде».
«Кляті гальма».
Гальма!
Я звинуватив у цьому гальма.
Нічого не станеться. Кінець.
Я не везу її додому. Нічого не станеться.
Вона не відсмокче мені з тиранозавром у животі.
Уявіть собі це. Вона така: «Боже».
Я думала, це гальма.
Я не можу пити молоко.
Я сумую за молоком. Я так сумую.
Я досі намагаюся обдурити себе.
Пізно ввечері я їм пластівці, намагаюся з'їсти швидко.
Якщо я швидко з'їм, я засну.
Може, мій мозок не помітить. Він не знатиме.
Тоді заснути.
Тоді моя дупа: «Гей, чувак, там якась отрута.
Ми випустимо цю отруту, поки ти спиш.
Ось так, пане Кой».
Два роки тому дізнався, що у мене ішіас.
Якого біса?
Я і не знав, що в мене ішіас. Він просто з'явився.
І вся молодь зараз: «Що за хрінь той ішіас?»
«Це є на Спотіфай?»
У мене ішіас.
Раптом мій сідничний нерв просто заблокувався. Зупинився.
Він більше не працює. Мій сідничний нерв. Так!
Я зрозумів. Я знаю, що ішіас є у всіх.
Тому ішіас такий крутий. Ми як банда.
Ішіас розпізнає ішіас.
Не треба піднімати руку. Я і так знаю. Я бачу.
Я знаю, у кого ішіас. Просто гляну на людину...
Ви особливо! Ви сидите боком.
Вилупок сидить, ніби скочується на другу базу.
Я і не знав, що в мене ішіас.
Я не знав, що усе так погано,
до останнього випуску «Наживо у Форумі».
Я його монтував. Подивився на себе: «Що з моєю ходою?»
Пам'ятаю, нога боліла, коли ми його записували.
Але не знав, що це впливає на мою ходу, поки не змонтував випуск.
Кажу: «Що, в біса, з моєю ходою?»
Якщо зможете сьогодні вдома, подивіться лише початок,
коли кажуть: «Пані та панове, Джо Кой».
І я: «Як справи, Лос-Анджелес?»
Якого біса?
Що з моєю ходою?
Довелося піти до лікаря, з'ясувати, що з моєю ногою.
До речі, якщо сьогодні тут є лікар...
Так, поверніть своє співчуття.
Вона така...
Не знаю, що з лікарями. Вони втратили співчуття.
Раптом вони ставляться до пацієнтів як до клієнтів.
Я не кажу про вас. Ви виглядаєте щасливою людиною.
Але я лише кажу, бляха, відмотайте це назад.
Повідомляєте погані новини, ніби це буденність.
Припиніть. У нас теж є почуття.
Пішов до лікаря. «Не знаю, що з ногою,
але права нога постійно скута. А я і спортом не займаюся».
Дуже боляче від стегна до коліна.
Він каже: «Це ваш сідничний нерв. Ранні стадії ішіасу.
Треба розтягнути іліотібіальний тракт.
У вас вдома є пінопластовий валик?»
Я кажу: «Думаєте, у мене є ліки, коли я щойно дізнався, що зі мною не так?»
«Боженьки. Пане Кой, вибачте. Так, я...
Ідіть у будь-який магазин спорттоварів і купіть пінопластовий валик,
ляжте, покладіть валик між стегном і коліном і катайте туди-сюди.
Буде дуже боляче, але робіть це часто.
Це зніме тиск. Розтягне іліотібіальний тракт.
У вас, мабуть, часто болить поперек». Кажу: «Так, дуже часто».
Він каже: «Це зніме і цей тиск.
І зазвичай це впливає на сідниці.
Але у вас їх немає».
«Отак це і скажете, ніби це мене не ображає?»
Він каже: «Боже! Пане Кой, вибачте за це.
Я не хотів так казати.
У вас сідниці болять?»
А я такий: «Ні».
І він такий:
«Саме так.
Бо у вас їх немає».
І це мене вбило.
Було боляче. Це мене розчавило.
Я хочу, щоб кожна жінка це знала: хлопцям начхати на їхні дупи.
Нам начхати. Який зад у нас є, той і є.
Ми не прокидаємося в середу: «День дупи! Піду до зали».
Нам насрати. Ми не качаємо прес.
Ми не робимо присідань. Нічого.
Яка вже дупа є, така і є.
Але тепер моє его вражене,
бо сертифікований медичний технік, який знає, як виглядає дупа,
не знайшов її на моєму тілі.
Він глянув мені за спину і сказав: «О, кишені».
Тож я їду додому засмучений. Типу: «Хоч щось та має бути.
У мене немає дупи. У мене взагалі немає дупи.
Щось має бути. Хоч малесенька дупця.
Не може ж ніякої дупи не бути».
Я повернуся додому і, клянуся Богом,
це вперше я подивився на свою дупу,
я ніколи не дивився на власну дупу. Клянуся!
Кажу: «Щось має бути». Зняв усі свої лахи,
став перед довгим дзеркалом і отак крутився.
А дупи в мене немає.
У мене немає дупи. Взагалі.
У мене довга спина.
У мене дуже довга спина.
І анус прямо в нижній частині спини.
Унизу є отвір.
Моя дупа волохата, схожа на килимок перед дверима
з анусом, що звисає з мого спинного мозку.
І я почав...
У мене просто ноги стирчать з плечей.
Що це, бляха, таке?
У ту мить я думав
про кожну дівчину, з якою зустрічався: «Як вони залишилися зі мною?»
Це просто жах.
Коли ми вперше опинилися в ліжку,
вона мала піти.
Кожна дівчина, з якою я був, мала бігти світ за очі.
Бо я багато говорю перед сексом.
«Піду в туалет і повернуся за секунду».
Я йду до туалету, а моя дупа:
«Ми зараз повернемося. Ага.
Тримай цю кицьку мокрою, дівчинко.
Ми зараз повернемося, люба. Ми трахнемо цю кицьку».
Як? Як вона залишилася?
А зараз я кажу це усім чоловікам тут.
Якщо зустрічаєтеся або одружені з жінкою,
цінуйте її, бо вона любить вас за вас.
Ваша душа, ваш мозок — ось, у що вона закохана.
Це не ви фізично. Клянуся Богом.
Не ви. Вона любить вас внутрішнього, вашу душу.
Це вона любить. Пам'ятайте. Кажу вам прямо зараз.
Гарні хлопці такі: «Ти не мені це кажеш».
Ідіть в дупу. І вам теж.
У вас миле личко поки не роздягнешся,
а тоді ви як розплавлена свічка.
Просто...
У вас червона родимка, з якої стирчить волосся.
Я люблю носити білизну «Поло». Це моя улюблена.
Завжди та сама. На спині на поясі написано:
«Поло від Ральфа Лорена».
Спереду мій живіт це скручує, і там написано...
Так там і написано. І близько не схоже на оригінал.
Знаю, що тут є хлопці, які мене розуміють.
Там написано не «Гейнс», а «Нянс».
Так, ти, виродку. Ти і ти.
Усі кляті хлопці тут сьогодні.
Ввечері це теж буде, так?
Усі ці ендорфіни проходять через її тіло.
Вона відсмокче цей член.
Той член, що лежить зверху... з тим животом над вашим членом.
Вона підніме цей волохатий, цей довбаний волохатий...
цей волохатий живіт, що штовхає ваш член донизу.
Ваша красуня підніме його і скаже: «Я відсмокчу цей член.
Я це відсмокчу. Цей ведмежий член сьогодні, чи не так?
Видай звук, інакше я сьогодні не буду відсмоктувати».
Тоді ви маєте...
Так.
«Довбаний пух! Це у тебе пух у пупку?
Видай звук, або я не буду смоктати».
Так.
А знаєте, що найдивніше?
Тепер я підпадаю під категорію «папік».
Я довбаний папік. Слухайте.
Ви всі аплодуєте. Припиніть.
Припиніть. Я не піддамся. Є хлопці, яким подобається це лайно.
Ідіть в Інстаграм, в інтернет. Ви побачите #папік.
Натисніть хештег — побачите хлопців, схожих на мене. У тупих позах...
Але потім у...
Потім у коментарях побачите: «У, папік.
Гаразд, папіку. Гляньте, який папік».
Я не ведуся на це лайно.
Ви ще не готові до папіка.
Якщо вам за двадцять, там і залишайтеся.
Якщо вам за тридцять, там і залишайтеся.
Ви ще не готові до папіка. Папік — це дуже особливий чувак.
«Я хочу бути з папіком, бо він про мене подбає».
Ти теж маєш дбати про папіка.
У папіка ішіас.
Про що ви говорите? Ви ще не готові до папіка.
Що як у нас дійде до ліжка, а я забуду свій кисневий балон?
І що ти, в хріна, зробиш?
Ми збираємося трахнутися, і в мене немає балона.
Я лежу і просто...
Ти така: «Папіку!
Що сталося, папіку?
Папіку»!
Мені потрібна жінка з досвідом.
Жінка, яка знає, що робити, коли таке стається.
Я хочу піти на побачення, а вона: «Ходімо до мене».
«Я без кисневого балону». «У мого колишнього було два.
Один ще в мене». Я такий: «Чорт забирай».
«У мене є дистильована вода». «Якого біса?!»
Ось соціальна реклама для всіх молодих дівчат, добре?
Якщо ви в барі, і з вами починає говорити папік.
Якщо він розмовляє з вами в барі і стоїть наче...
Дайте... Візьму цей стілець.
Якщо він робить ось так. Розмовляє з вами типу: «Так. Справді?»
Ось так папік стоїть, коли розмовляє. «Серйозно?»
Це не заради крутості.
Просто жарко.
І мої яйця прилипли до стегна.
Так відліплюють яйце від стегна.
Ти просто...
«Так».
Це рух «липке яйце».
Бачили, щоб хлопець робив так, коли розмовляє?
«Та не може бути!
Та ну тебе! Бляха!
Справді? Серйозно?
Це божевілля. Довбане божевілля!»
Справа у його яйцях.
Липкі яйця тут.
Тут купа липких яєць. Погляньте, як вони сидять.
Гляньте на сусіда, ноги широко розкриті.
Начхати на сусідів праворуч чи ліворуч.
Яєчка обережно вкладені на сидінні.
Він може зсунути ноги, але яйця вилізуть на коліна, як сніговик.
Чоловічий рух «липке яйце».
Пані, тепер ви знаєте.
Коли повернетеся на роботу ви знатимете.
Той хлопець з бухгалтерії підійде.
«Ребекко, ми з хлопцями йдемо до "Старбакса".
Хочеш фрапучино чи щось таке?»
«Відвали від мене на хрін, Стіве».
«Хтось не в дусі».
Я розказав цей жарт дуже давно, коли мій син був...
Йому було вісім чи дев'ять років.
Я його приводив. Він завжди сидів за лаштунками.
Я дуркував із глядачами, і одного разу розказав цей жарт.
Я пішов зі сцени і спитав: «Ну як?»
Він каже: «Було добре, тату, але я не зрозумів один жарт».
Я кажу: «Який жарт?» Він каже: «Про яйце на стегні.
Я не розумію цього жарту.
Яйце на стегні. Чому це так смішно? Я не зрозумів».
А я: кажу «Джо, ти і не маєш розуміти. Тобі дев'ять.
Твої яйця ще біля твого члена.
Там місце дев'ятирічним яйцям, Джо.
Біля члена.
Твій член, як турист з дуже крутим рюкзаком.
Мій член, як мандрівник із сумкою на колесах, типу: "Давай!
Довбані колеса зламалися"».
Сину вже 20. І я хочу переконатися, що він живе правильним життям.
На жаль, це інше покоління.
Я намагаюся наздогнати, але знаю, що це неправильно.
Я знаю, що вони неправильні. Вони трохи м'які. Ви такі м'які.
Булінг. Боже! Я просто в шоці з цього булінгу.
Розумію. Деякі батьки тут скажуть:
«Ти не розумієш, що переживає мій син».
Але ви не розумієте, я... Просто...
Знаєте, хто найсильніше булив, коли я був малим?
Моя мама! Моя мама казала найгірші речі.
Найгірші речі.
Хтось щось сказав у школі, а я: «Мама це вже сказала сьогодні вранці».
Якого біса?
Він м'який.
Це божевілля. Зараз інші часи.
Я намагаюся, але мені потрібні інструменти.
Мій син у такому віці. Йому 20.
Розумієте? Йому 20. Я маю переконатися, що він готовий.
Як батько, я маю переконатися.
Але справ така. Він не готовий.
Ні. Він не готовий.
Ні. Він не готовий до загального населення.
Було б неправильно, якби я відправив свого сина у реальний світ.
Люди будуть думати: «Чия це дитина?
Хто це сюди пустив?»
Він не готовий. Йому 20.
Я можу дати сину повну жменю грошей просто зараз, цілу купу грошей,
і сказати: «Іди, Джо, тепер ти сам по собі».
Він повернеться за шість годин: «Вони забрали гроші».
У цих дітей є все.
Син гуляє допізна з друзями? Убер.
Так швидко.
Він гуляє допізна: «Вибач, тату, я спіймаю Убер».
Гаразд. Бум. Спіймав Убер.
Дивлюся в телефон, бо він на моїй картці.
«Убер Блек? За 49,99 баксів. Якого біса?!
Брате, ти в двох кілометрах».
Розкіш. Ось чого вони не знають.
Не існувало ніякого Убера. Якого біса?
Якщо я гуляв з друзями, це шкільний вечір,
і я подзвонив би мамі: «Вже темно. Забереш мене?»
«Ні.
«Я вже одягла піжаму
і вже нанесла креми на обличчя, Джо.
Їдь додому».
«Як?
Ні в кого немає машини».
«Тоді біжи.
Біжи».
«Це два кілометри».
«Біжи швидко.
Не зупиняйся. Дивись уперед і біжи якомога швидше.
Коли втомишся, не зупиняйся, біжи далі».
О першій годині ночі.
Темно.
Машина без фар.
«Він мене зґвалтує!»
Мене десять разів мало не зґвалтували.
Я про це й кажу. Я більше не запізнювався.
Коли сонце сідало: «Мені треба йти додому».
Убер Ітс. Іди в дупу. Мій син...
Коли... Коли немає їжі — Убер Ітс.
«Тату, замовлю Убер. Їжі немає».
«Гаразд, давай». Убер Ітс.
Дивлюся в рахунок: «"Фабрика чізкейків"?
Ти зводив себе до ресторану?
Ти що, на побаченні? Ти і десерт взяв?
Хороші чайові, вилупку. Ти чайові дав?
Роздаєш чайові, значить?
Чайові роздаєш? Господи!»
Що це, в біса, за хрінь? Убер Ітс!
Він не знає про «Нема Їжі».
Нема Їжі.
Не знаю, скільки разів я дзвонив мамі на роботу.
«Нема чого їсти». «Поглянь у холодильнику. Там...»
«Ма, я дивився десять разів, і щоразу те саме».
«Поглянь ще раз. Ходи.
Поглянь ще раз.
Що там?»
«Ну, кетчуп».
«Смак.
Ось бачиш? Смак. Це вже щось.
Смак! Що ще, Джозефе? Що там ще є?
У тебе є смак. Що ще в тебе є, щоб ми могли зробити поїсти?
Що там, Джо? Що? Смак і що ще?»
«Тут...
Тут шматок сиру з чотирма жорсткими кутами».
«Добре. Гаразд.
Тепер відламай ті кути,
бо середина ще хороша.
Він повільно псується,
тож треба ловити, поки все не зіпсувалося.
Тепер він не квадратний, а круглий».
У мене сирний рулет з кетчупом.
Це... Якого біса?!
Застосунок. Ось в чому річ.
Вони не знають, що таке застосунок. Для них, для цього покоління
застосунок — це все.
Це можуть бути, не знаю, ігри.
Все, що можна завантажити — це застосунок.
У них є застосунок, який допомагає заповнити заяву.
Бо вони не знають, як знайти справжню роботу.
Вони не знають, як важко іти і просити, щоб тебе взяли.
Вони не знають цього. Для них усе легко.
У них є застосунок, щоб заповнити заяву.
Ти маєш заповнити. Ввести все.
А потім кажеш: «Знаєте що? Я люблю...
Я люблю каву. Я працюватиму в кав'ярні». Вводять це.
«Я хочу працювати, я не знаю, за 500 метрів від мого дому.
Я хочу заробляти стільки.
Я можу працювати лише в ці години через футбол».
І тоді застосунок каже: «Ми знайшли дещо для тебе.
Так, на твоїй вулиці. Ходімо, вони чекають на тебе».
І вони платитимуть, скільки ти просиш,
тож іди, отримай роботу і насолоджуйся футболом».
«Дякую, застосунку».
І у них є робота. Жодних зусиль.
Вони й гадки не мають про похід у торговий центр...
в сраній сорочці на ґудзиках,
брудних кросівках,
сорочка заправлена в якісь уродські штани.
І ти оглядаєш кожен магазин.
Заходиш: «Вам потрібні працівники?»
«Ні.
Не ти».
Спитай цих підлітків, чи вони знають як виглядає заява.
Вони не знають.
Треба було запитати. Вони піднімали касу.
Це було наче товста пачка... Ціла купа бланків заяв,
а тобі відривали лише одну.
«Ось».
Ти кажеш: «Лише одна?» «Так, одна».
Треба було піти у фудкорт і заповнити.
Чорнилом. Олівцем не можна.
І краще нічого не зіпсувати.
Я завжди писав ім'я з помилкою. «Бляха!»
Я мав закреслити «е», намалювати стрілку і написати літеру «ф».
Мене звати Джозеф, а не Джозефе.
Та мені подобається. Подобається бути татом, Ларрі.
Треба навчити цих дітей.
Я знаю, що сьогодні тут підлітки.
Не знаю, де, але знаю, що ви тут.
Он там?
Радий бачити. Як тебе звати? Підліток.
Старий виродок такий: «Я?
Мене?»
Стів.
У який момент ви подумали, що я сказав: «Підліток»
і спитав ваше довбане ім'я?
У нього коктейль із віскі.
Як тебе звати?
Калеб.
Калеб? Дуже радий, Калебе. Скільки тобі?
- Дванадцять. - Дванадцять. Чорт.
Блін.
Так.
Ти сьогодні багато чому навчився, так?
Чорт.
От блін!
Тож...
До речі, це твоя мамка винна. Вона обісралася...
А тобі 12.
Твоя мама це знала. На квитку написано.
Там стоїть рейтинг «R». Не зліться на мене.
Якщо Калеб зробить отак...
Я скажу: «От бляха!»
Він гарна дитина?
Він? Прибирає у кімнаті, коли кажете?
Ні? Чорт забирай, Калебе!
Прибери свій срач.
Це твоя мама!
Що б мама не сказала, роби це, почув, Калебе?
Коли вона каже: «Прибери кімнату», ти кажеш:
«Скільки кімнат, мамо?»
Це твоя мама.
Це твоя мама!
Усі діти тут, зрозумійте це.
Це ваша мама. Слухайтеся її.
Ніколи не огризайся на маму.
Огризайся на тата. Твій тато тут? Це твій тато?
Огризайся на тата. Огризайся на нього.
Поправляй свого довбаного тата. Саме час.
Твій тато це оцінить.
Якщо тато лається на маму, поправляй тата.
Поправляй виродка. Я робив так зі своїм вітчимом Фредом.
Він щось сказав мамі, я чекав усю ніч.
Я такий: «Я скажу: "Не смій!"»
Я був у своїй кімнаті.
«Не смій так говори з моєю мамою. Чорт!»
Я чекав всю ніч. Я чув, як він прокинувся вранці.
Він готував собі обід на роботу. Я пішов на кухню:
«Не смій так говорити з моєю мамою. Чув, Фреде? Не зневажай мою маму. Чуєш?»
У Фреда зріст 195 см.
Тож він просто нахилився і сказав:
«Гадаю, ти не розумієш, з ким говориш.
Піди до себе в кімнату і подумай про це».
І тоді я сказав, Калебе: «Піду, але пам'ятай, що я сказав.
Не говори так із мамою».
І я пішов у кімнату.
Але вгадай, що сталося, Калебе.
Тієї ночі під час вечері Фред сказав:
«Малий, вибач за те, що я сказав.
Я ніколи не зневажатиму твою маму. Ти цього більше не побачиш».
Бачиш, про що я?
Тож просто підійди до свого тата, роздуй груди.
І кажи так. «Що ти, бляха, сказав?
Якого біса?» Усе це, Калебе.
«Що ти, в біса, сказав мамі?»
Скажи... Стисни кулак.
Зроби це, Калебе.
Знаєш чому? Бо мама стоятиме за тобою і казатиме:
«Скажи йому, що ти говорив.
Скажи синові, козел. Кажи!»
Бо твоя мама тебе прикриє. Пам'ятай про це.
Усі ці діти, запам'ятайте це.
Я не розмовляю з дівчатами. Ніколи.
Дівчата, ви самі по собі.
Я інакше ставлюся до... Дівчата-підлітки — це інше.
Вони просто... Чомусь вони просто роблять це правильно.
У мене дві сестри, які робили правильно. Є сестра Джемма.
Вона досі вона керує «Джо Кой Ентертейнмент».
Вона керує усією операцію.
Мені нема що казати. Вони роблять це правильно.
Хлопцям я весь час кажу це лайно. Вони завжди однакові.
Тому я розмовляю лише з вами.
Наступного разу мама скаже прибрати кімнату, Калебе,
спитаєш: «Скільки?»
І всім мамам: коли ваші діти огризаються,
коли кажуть, типу: «Я втомився. Завтра зроблю»,
до сраки це.
Кожна мама тут, розкажіть цим дітям, що ви зробили.
Розкажіть це детально.
У наочних деталях.
Коли кажуть: «Я втомився. Зроблю це завтра»,
скажіть їм, що ви зробили.
«Значить, завтра зробиш? Втомився?
Хіба я казала це лікарю, коли народжувала тебе?
Я втомилася. Зроблю це завтра?
Ні. Я дозволила тобі порвати мою піхву на шмаття».
Знаю, це ніяково. Деякі жінки скажуть: «Це занадто».
Ні не занадто. Це недостатньо.
Я не знаю, чому суспільство забрало у вас цю суперсилу.
Кожна жінка має цим вихвалятися.
Ви єдині, хто зміг це зробити.
Але вам чомусь заборонено вихвалятися цим лайном.
Вам треба це казати: «Ти розірвав мою піхву».
А якщо вони не захочуть слухати, покажіть якось.
Покажіть піхву. «Глянь на це. Дивися, що ти накоїв, гівно мале».
Побачите. Він почне мити вікна.
Калебе, я був там.
Коли я побачив її на ліжку, і вона мала народити,
я все пам'ятаю. Гладив її по голові,
і раптом цей чувак з'явився в неї проміж ніг.
І це не лікар, до якого ми ходили дев'ять місяців.
Це був інший виродок який просто з'явився і почав:
«Треба зробити надріз».
Я такий: «Що? Кесарів розтин?»
Він каже: «Ні, для цього запізно».
Каже: «Вже запізно». Я кажу: «Уже запізно... Ще якийсь розтин?
Ще імператорський, про який мені ніхто не казав?»
«Ні. Запізно для кесарева розтину.
У вашого сина завелика голова».
Нам треба розрізати піхву.
Ми зробимо маленький надріз на вагіні».
І я тоді...
Це мої точнісінькі слова.
Лікар такий: «Треба вирішувати негайно!»
А я кажу: «Та чекай!
Це багато інформації.
Ти просто кажеш, що маєш відрізати їй кицьку?
Я цього не знав. Ніхто мені не показував на відео.
Тож чекай! Це дуже серйозне питання.
Зажди!
Люба!
Люба»
У нашого сина завелика голова.
І він помре, якщо вони не розріжуть твою вагіну.
І лікар має знати, чи може він розрізати твою вагіну,
інакше дитина помре.
То що ти хочеш робити?»
І тоді Енджі перетворилася на реслера Галка Гоґана,
подивилася на лікаря і каже: «Ріж мені піхву, брате.
Ріж цю піхву і витягуй цього виродка з моєї піхви, брате. Так».
А тоді я...
Потім я подивився на лікаря. У нього вже був ніж.
Навіть не хірургічний. Схоже на мисливський ніж.
І він штрикнув її в піхву.
А потім мій син просто випав.
Тоді я зробив отак... І знепритомнів.
У пологовому залі було троє.
Її мама, моя мама і я.
І всім було на мене насрати.
Медсестра дала мамі пахучу сіль. Вона сунула її під ніс, я прокинувся.
А вона: «Вставай, бляха. Твій син тут».
Усе було як у тумані.
У неї на грудях була та штука.
Бо воно не було схоже на людину.
Воно було бліде, зелене, сіре.
У плямах крові.
Очі закотилися.
Рот шукає, до чого б присмоктатися.
Голова подовжена.
Я подумав: «Що це, бляха, таке? Що це?
Чиє це?»
Знаєш, що я побачив, Калебе? Коли я побачив сина...
Знаєш, що я побачив?
У нього трубка була в животі. Ти знав?
Вгадай, де була решта трубки, Калебе. Вгадай.
У її піхві.
Наче мій син був айфоном, а її піхва — розеткою.
Підтримувала його. Заряджала акумулятор.
Подивися на маму.
Подивися на маму. Ти зробив це з нею.
Дванадцять років тому
Вгадай, що сказав лікар. «Треба дістати решту».
Я кажу: «Решту чого?»
Вона штовхнула, і з її піхви вилізла сумочка від Ґуччі.
З її кицьки вилізла сумочка.
І я зробив так... І знову знепритомнів.
І я знову прокинувся.
Лікар тримав пуповину перед моїм обличчям.
Дав мені ножиці. Каже: «Приведи свого сина в світ».
Я його ріжу, але воно надто жорстке.
Кажу: «Надто жорстке.
Не ріжеться». Він узяв ніж і такий...
Кров впала в обличчя. Я такий... І знову знепритомнів.
Бо думав, що він вбив мою дитину.
Віриш, що це навіть не найгірше, Калебе?
Хочеш почути найгірше? Хочеш?
Гаразд.
Коли я прокинувся, Калебе,
лікар зашивав її піхву.
Подивися на маму.
Ти зробив це з її піхвою.
Дванадцять років тому. Їй зашивала піхву.
Жодного знеболюючого уколу. Середньовіччя.
Ось що сталося, Калебе.
Ось так. Глянь на маму! Не хочеш прибирати в сраній кімнаті?
Люблю вас, народ. Дякую.
Бруклін, Нью-Йорк, поаплодуйте ще раз
для Джо Коя!
Я люблю вас, Брукліне. Дякую.
Дуже дякую.
Добраніч.
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська