Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, Red Ollero!
Teda, díky moc!
Ještě před pár lety bylo pro mě těžké to tu naplnit.
A tento víkend jsme naplnili tři vystoupení.
Takže fakt díky.
Hustý.
Jsem ve zvláštní fázi své kariéry.
Mám pocit, že jsem na vzestupu, ale pak…
Nejsem skoro slavný.
Říkám tomu spíš „nejistá sláva“.
Chápete, ne? Je to nejistý.
„Nejistá sláva.“ Je slavný, ale…
Je to taková ta sláva, kterou pořád musíte ostatním vysvětlovat.
Pokud jste nejistě slavný,
často se vám dějí věci na které je těžké reagovat.
Třeba když jdete do obchoďáku a narazíte na někoho…
Ben&Ben.
Je to tak. Fakt. Ben&Ben.
Často mě mají za člena Ben&Ben,
protože to byl dlouho jediný slavný tlustý člověk.
Ten tlustý z kapely Ben&Ben.
Nevíte proč, že? Neznáte to pravidlo?
Fakt? Tak jo, vysvětlím vám to.
Filipínský showbyznys má nepsané pravidlo,
že v jednu chvíli může být slavný jen jeden tlustý člověk.
Žádné dvě slavné tlusté celebrity. To se nikdy nestalo.
Na špici může být jen jeden tlusťoch.
A nedávno
ten tlusťoch z Ben&Ben zhubl.
Zhubl.
Takže už se nekvalifikuje.
Jo. Nemá to potřebné.
Už jsme ho vyhodili ze skupinového chatu.
Máme skupinový chat „Tlusté celebrity“.
Hned jsme ho vyhodili. „Už máš BMI v normě!
Jaký máš krevní tlak?
Proč je normální?“
Tak jsme ho vyhodili.
A teď je tu prostor.
Objevuje se mocenské vakuum.
Já a Ninong Ry bojujeme o moc.
Jo.
A upřímně, nevím, jak vy, ale já si myslím,
že další důvěryhodnou tlustou celebritou bych měl být já.
Že jo? Nesou…
Teď je to, jako bych vás nutil!
Jako bych vás donutil!
Přesvědčím vás.
Nechci vám k ničemu nutit.
Všichni tlustí lidé předtím
byli slavní díky tomu, že byli tlustí.
Chápete? Šlo to ruku v ruce.
Byli slavní jen díky své tloušťce.
Třeba Monty.
A jeho kapela?
Jak se jmenuje jeho kapela? „Mayonnaise!“
A Jun Sabayton je slavný proto, že je nahý,
nikdy nenosí tričko.
Všichni vidí, jak je tlustý.
To je moje středa!
Dělám to každý den.
To je pro tlusťochy typický den.
„Usmažíme si křupavá vepřová kopýtka.
Uvaříme krvavou polévku s křupavým vepřovým.
Křupavé kare-kare.“
Bože. To dělám každej den.
Pak to sním. No teda.
Nepřinášejí nic nového.
Všechno to souvisí s tloušťkou.
Vždycky…
„Jsem plnej!“
Pořád dokola.
Ale já? Podívejte.
Vidíte, jaký mám sakra swag?
Dokazuju, že i když jste tlustí, můžete nosit barvy.
Barvy! Kdo nosí barvy?
Přede mnou chodili tlusťoši jen v černé.
A teď na vystoupeních vidím, že i tlustí lidi nosí barevné oblečení.
Najednou získáváme sebevědomí.
Minule jsem viděl tlusťocha, co měl na sobě fialovou!
Tlusťoch ve fialové!
Víte, jak těžké je být tlustý
a nosit fialovou?
Oblečete fialovou, odejdete z domu a: „Grimace!“
Hnedka! Ale teď máme sebevědomí.
Protože já bořím hranice.
Koukejte na tu kimonovou bundu na míru
od Wear Amu, co mám na sobě.
Na zadní straně vidíte originální…
výšivky.
A nosím i Jordany. Vidíte?
To je něco, ne?
Všem dokazuju, že tloušťka má i nějakou hodnotu.
Nejen v…
Jasný?
Při každém vystoupení všem dokazuju,
že tloušťka má svou hodnotu v historii i ve společnosti.
Tlustí lidé hodně přispěli. Jen to nevíte.
Nejste si toho vědomi. Je tu hodně hubených lidí…
Jste v historii zaujatí. Myslíte si, že hubeňouři řídí svět? Ne.
My jsme vymysleli spoustu věcí, které berete za samozřejmost.
Tlusťoši vynalézají hodně. Ale nedělal jsem si průzkum.
V dnešní době nemá průzkum význam, ne?
Ale poslouchejte. Je to dost možné!
Ten, kdo vynalezl eskalátory, byl určitě tlustý.
Myslíte, že eskalátory vymyslel nějaký hubený člověk?
Vychrtlý člověk vynalezl automatické schodiště?
Vám přece schody nevadí, ne?
To bolest a utrpení plodí inovace.
Takže někdy určitě existoval tlustý inženýr chodící do pátého patra.
To je práh obezity. Věděli jste to?
Čtvrté patro je naše maximum.
V pátém už si říkáte: „Do prdele, já tu umřu!“
Jo, přesně tak.
Takže on chodil do pátého a říkal si:
„To je tak únavné.
Jednoho dne vymyslím schody, které pojedou nahoru samy.“
A tak vynalezl eskalátor.
Poděkujme Paulu Thomasovi Eskalátorovi.
Vynálezci… Je to pravda!
Koukněte na TikTok.
Tam jsou všechna fakta.
Ne, fakt. Koukněte se tam.
Víte, co ještě vynalezli tlusťoši? Ne.
Strašný hubeňouři. Přijímáte jen mainstream propagandu hubených.
Že jo?
Co ještě vymysleli tlusťoši? Bidet.
Všichni používáte bidety. Chápu.
Vidím vám to ve tvářích.
Víte, že bidet vynalezl tlusťoch?
Proč by ho vymýšlel hubeňour? Vy si na zadek dosáhnete.
Dosáhnete si všude, ne? „Jsem hubený. Dosáhnu všude.“
Že jo? To je ale skvělý život…
vy si žijete!
Myslíte, že jste ho vynalezli? Ne, vynalezl ho tlusťoch.
Vynalezl ho někdo, kdo si jednou sedl a nemohl si umýt zadek.
„Nedosáhnu si už na zadek, protože moc jím!
Co kdybych vynalezl hadici nebo trysku
a pak si tím zadek vystříkal?“
„Vystříkám si zadek! Už žádná hovna.“
A tak byl vynalezen bidet.
Prosím potlesk pro Johna Bideta.
Fakt. Je to na TikToku, přísahám.
John Bidet, vynálezce bidetu. Pravda.
Je toho víc. Mnohem víc.
Invalidní vozík.
Ten taky vynalezl někdo tlustý.
Když si poprvé ten vozík představil, určitě si myslel,
že to bude jen židle na kolečkách, aby už nemusel vstávat.
Byl šťastný! Říkal: „Kluci. Mám to. Nemusíme vstát, abychom se přemístili!
Můžeme pořád sedět. Dojedeme tam.“
A pak to uviděli jiní
a řekli si, že je to super pro postižené a zraněné.
A on na to…
„Souhlasím!
Přesně pro ně to má být.“
Pomohl spoustě lidí.
Potlesk pro Wesleyho Vozíčka.
Někteří už googlí. „Je to pravda?“ Že jo?
Říkáte si, že jsou to samí cizinci.
Mluvím jen o zahraničních vynálezcích.
Jsou i tlustí Filipínci,
kteří vynalezli krásné věci.
Víte, že tlustá Filipínka vymyslela silvanas?
Víte, co to je? Někteří hubení lidé nemají tucha.
Vidím ve vašich tvářích smutek.
Protože ještě nevíte, co jsou silvanas. Co jste to za lidi?
Silvanas? Netušíte?
V podstatě jsou to přenosné verze dortu Sans Rival.
Dort, který můžete jít za chodu!
Sans Rival je v pořádku. Je to úžasný dezert.
Není s ním nic špatně. Je nádherný.
Velká dobrota. Žádný problém.
Tak proč bylo potřeba vymyslet silvanas?
Stalo se to v Dumaguete.
Dumaguete. Je to pravda.
Tam vynalezli dort Sans Rival!
Hlupáci! To nevíte?
To nevíte?
Je to pravda! Tam vymysleli i Sans Rival.
A jedna dívka, Bernadette Silvanas.
Chápete?
Tentokrát holka, jsme inkluzivní.
Bernadette, jméno pro tlustého člověka. Je to fakt…
To jméno má velkou váhu!
Že?
Jako když jste chlap a jmenujete se Pao Pao…
pak je vám souzeno být vorvaň.
Nikdo neřekne: „Pao Pao, ty jsi tak dobrý v atletice!“ Ne.
Nikdy.
To nebylo nikdy vyřčeno.
Vždycky jen: „Pao Pao, je tu neomezený počet knedlíčků!“
A podobně.
„Kde?“ Ne.
To je Pao Pao.
Všimli jste si, že všechny moje tlusté postavy jsou podobné?
Nejsem dobrý herec.
A Bernadette Silvanas si tak pojídala Sans Rival,
už byla u čtvrtého kousku,
když jí zavolali z kanclu: „Naléhavá schůzka.
Pospěš si. Chodíš pomalu.“
To je doslovně. Je to historie, takže…
musíme být vždy přesní.
Řekla na to: „Ale…
Ale já jsem ještě nedojedla svůj čtvrtý kousek Sans Rival.
Jak mám sníst… Počkat!“
Zabalila to do alobalu, trochu to zmačkala a bylo to.
Tak vznikly silvanas.
Potlesk pro Bernadette Silvanas z Dumaguete.
Jo. Potlesk pro všechny. Paul Thomas Eskalátor,
John Bidet,
Wesley Vozíček,
Bernadette Silvanas. Potlesk prosím.
Uvěřil tomu někdo?
Nikdo? Fajn.
Nemám rád lidi, co věří falešným zprávám.
Ale tohle je pravda.
Není to proto, že jsem tlustý,
ale pokud jste už nějaké moje staré vystoupení viděli,
tak víte, že mám vždycky jeden segment,
kdy mluvím o fast foodu Jollibee.
Nevím, jestli už jste to slyšeli.
Ne proto, že jsem tlustý, nebo doufám, že mi dá Jollibee peníze.
Ale kdyby to šlo, tak by mi to nevadilo.
Je to v pohodě.
Jollibee je podle mě fast food, který na Filipínách nejvíc
podporuje obezitu
A to je pravda.
Protože jako jediní vymysleli
box se čtyřmi kousky kuřete pro jednoho.
Čtyři kousky! To je dokonalý počet!
Naprosto dokonalý.
Mají cílový trh.
Čtyři kousky kuřete pro jednoho.!
Kdysi měli s počty problém.
Dva kousky. To je málo, že?
Na šest už zase potřebujete kámoše.
To je zase trapné, protože ten sní jenom dva.
Že jo?
Máte se podělit, ale vy máte čtyři.
Oba se budete cítit trapně.
„Chceš ještě? Klidně to sněz.“
„Tak jo. Fakt můžu? Stačilo ti?“
Vždycky ta chvíle nastane.
Lidi se mě ptali, proč jsem z boxu se čtyřmi kousky tak nadšený.
Proč si neobjednám dva navíc.
Na to se mě ptali hubení.
Hubení lidi to nepochopí.
Jste blbí.
Nechápete to?
To nevíte, že když si objednáte dvakrát dva kousky kuřete,
jsou to dvě jídla?
Jsou to dvě jídla. To je rána do našeho sebevědomí.
Přináší to psychologickou újmu.
U pokladny se vás zeptají: „Co si dáte?“
„Dvakrát dva kousky kuřete.“
Dají vám dvě krabičky, dva příbory.
A vy vidíte, že je to pro dva lidi!
Jdete s tím ke stolu a lidi si myslí, že tam s někým jste. Ale ne.
„Jsem sám. Nesuďte mě!
Když sníte první, jelikož jsou tam dva…
V druhé krabičce jsou další čerstvé kousky.
Přemýšlíte, jestli to máte sníst.
Pak se poddáte, ještě nejste uspokojení.
„Sním i ty další dva kousky.“
Vezmete si nový příbor.
Jako byste teprv začínali.
Jíte a říkáte si: „Jsem tak tlustý!“
„Jsem tak tlustý!“
Ale teď je tu Jollibee s jejich boxem se čtyřmi kousky kuřete.
V oddělení výzkumu a vývoje v Jollibee je někdo,
kdo provedl průzkum správně.
„Tlustí si často dávají dvakrát dva kousky.
Myslím, že na nich můžeme vydělat.
Začneme prodávat box pro jednoho se čtyřmi kousky kuřete!“
A spousta tlustých lidí to vážně ocenila.
Přesně ten správný počet!
Když vejdu do Jollibee, hned jsem plný elánu.
„Veselé ráno!“ „Veselé ráno i vám!“
Fakt.
„Co si dáte?“
„Dám si ten box pro jednoho se čtyřmi kousky kuřete!“
To je prostě sen!
Dají vám to do jedné krabičky.
A jenom jeden příbor.
Je to pro jednoho!
To je tak kouzelné.
Takže doufám, že se tohle k Jollibee dostane.
Prosím, Jollibee. Prosím, Jollibee, prosím!
Jste tak blízko k dokonalosti, máte dokonalý produkt.
Ale je v tom problém.
Když sníte čtyři kousky kuřete,
co si musíte objednat?
- Navíc? - Rýži.
Rýži navíc, že jo?
Ten výraz „rýži navíc“…
To je hodně problematické.
Nese to v sobě význam.
Když si objednáte rýži navíc,
znamená to, že je tam té rýže přebytek.
Že původně tam bylo rýže dost,
ale vy potřebujete víc!
Ale není to tak. Není jí dost.
Ani ke dvěma kouskům s jednou rýží.
To je blbost.
Že jo?
Měli bychom to přejmenovat, aby to bylo přijatelnější.
Já tomu říkám „vhodná porce rýže.“
Když si objednáte rýži navíc, máte pocit, že jste snědli moc.
A někdy si objednáte i další rýži navíc,
třetí rýži navíc.
Pak furt myslím na to, že jím moc.
Ale když to bude „vhodná porce rýže“ a zaměstnanec vás taky ujistí…
Mohli byste to zahrnout do školení.
Můžete třeba říkat:
„S vhodnou porci rýže, pane? Samozřejmě. To je tak akorát.“
Že jo?
Když si objednáte víc…
„To nic. Všichni jsme krásní svým vlastním způsobem.“
Jo.
Objednáte ještě víc: „To nic, je volno.“
Že jo?
Je to hračka.
Už mám už hotový návrh, Jollibee.
Nemusíte kupovat ani nové obaly.
Použijte ty od Champ burgeru.
Dejte tam čtyři kopečky rýže.
A je to!
Nemáte zač, Jollibee!
Nemusíte mi za to platit.
Je to jen pro tlusté a rád jsem pomohl.
Ano, děkuju.
Můžu se napít, nebo…
si řeknete, že jste za to zaplatili a já před váma jenom piju?
Ježíši.
Jste v pořádku, paní? Jen jsem se napil.
Ona tu umírá.
Nevím, jestli to víte, ale je těžké být místní umělec.
Zvláště teď, když je svět otevřený,
tak soupeříte i s cizinci.
Ti sem přijedou
a jakmile se postaví na podium, řeknou: „Mabuhay!“
„Jo!“
„Mahal ko kayo!“ „Jo!“
„Jo! Cizinec, co mluví tagalsky! Vezmi si moje prachy!“
Já mluvím tagalsky už dlouho!
Když řeknu: „Mabuhay…“
Budete ječet? Fakt?
Fakt?
Nekecejte. Moje vstupenky jsou levné.
Když zvednu cenu na 10 000 pesos, budu za cizince.
Vždycky to tak je.
Ale je to blbost.
Proč nás těší, když řeknou „mabuhay“? Děláme si z nich srandu?
Vždyť „mabuhay“ ani neříkáme. Není to náš pozdrav.
Když cizinec na pódiu řekne „mabuhay“,
nejspíš se jen zeptal nějakého Filipínce z produkce,
jak se filipínsky pozdraví.
„Mabuhay.“
Pak přijde na pódium a řekne: „Mabuhay!“
Ale není to tak.
Ne? Zdraví se tu někdo „mabuhay“?
Jestli i jediný člověk, někdy někoho pozdravil „mabuhay“,
kdykoli v životě,
tak odejdu a končím.
Je tu někdo takový? Nikdo.
Vůbec nikdo.
Kdo by řekl: „Mabuhay, brácho“?
„Mabuhay, brácho. Jo!
Kde jsi? V centru?“ „Jo, kámo.“
„Ty už odcházíš? Tak mabuhay.“
„Mabuhay. Hele, brácho, mabuhay. Mabuhay.“
Ne. Nikdy se tak nezdravíme. A stejně jim to říkáme.
Proč? Stydíme se za své pravé zvyky?
Asi se stydíme, co? Jak se zdravíme doopravdy?
„Pst!“ A tak, ne?
„Hej!“
„Kumusta? Jak je? V pohodě?“
Měli bychom je začít učit jiné a lepší filipínské zvyklosti.
Já mám rád třeba tenhle filipínský zvyk.
Když mě někdo pozve na jídlo.
Je to jako pozdrav, když se vidíte během oběda.
Řeknete: „Nazdar. Dej si s náma!“
Je to takové jedno velké divadýlko.
Ne?
To je jediný pozdrav s obvyklou odpovědí.
„Dej si s náma!“ A vy: „Ne, jsem plný.“
To nemůžu přijmout.
Mimochodem, to jsem se dozvěděl až ve 26.
Myslel jsem, že můžu říct ano.
Vždycky.
„Dej si s náma!“ „Vážně? Co máme?“
„Jeden párek v rohlíku se sýrem. Rozdělíme ho na tři části.“
Je to tak, ne?
Filipínci jsou úžasní. Nabídnou vám, i když mají málo.
I když už zbývají jen olízané kosti.
„Dej si!“ „Ne, to je dobrý.
Nechci mrkev z vašeho kuřecího kari.
Už zbylo jen to. Jak žalostné.“
To jíte, když vám ještě zbyde rýže.
Dáte si to s mrkví.
Zvykem je vždycky odpovědět totéž.
Je to super, ne? „Pojď si dát s náma!“ „Jsem plný.“
„Ne, jedl jsem.“
Tolik výmluv, aby to nebylo…
Nabídnete někomu jídlo aby se necítil nepříjemně.
„Jsi u mě vítaný. Můžeš se tu najíst.“
A ten druhý vždy odpoví: „To je v pořádku. Není třeba.“
Když na tom pak první trvá, je z toho přetahovaná.
„Ne. Nejez se. Máme toho víc. Ještě donesu.“
„Není třeba. Už jsem jedl.“ A další výmluvy.
„Najedl jsem se cestou.“
Jak jako cestou?
Přijel na motorce!
Jedl cestou?
Jak asi?
Takže tak.
Ach jo.
Tohle bychom měli cizince učit.
Přijedou sem a: „Pojďte se najíst.“
„Jsme plní!“
Další zvyk, který mám moc rád, je „ingat.“ Znáte?
Když se loučíte, řeknete: „Ingat!“
Určitě řeknete „ingat“.
Klademe na to důraz!
„Ingat. Ingat ka.“
„Mag-ingat ka.“ Je to automatické.
Když někoho vysadíte, když je vezete domů,
vystoupí a vy: „Ingat! Ach!“
„Už jsi vlastně doma! “ „Jo.“
„Fakt?“
„To je sranda. Vždyť tady už bydlím a tys řekl ‚Ingat‘.“
A tak.
Myslel jsem, že v tu chvíli se políbí.
Pardon. To v tom vtipu nebylo.
Takže „ingat“.
Proč na to klademe důraz?
Protože víme, že žijeme na Filipínách.
Víme, že ať se děje cokoli, může se vám něco stát,
ať jdete kamkoli, třeba jen na parkoviště,
může se stát hodně, takže „ingat“!
V jiných jazycích lidé říkají: „Opatruj se!“
Není to „opatruj se.“
Je to intenzivnější!
„Ingat!“
„Dávej si kurva pozor!
Jsi na Filipínách. Všude číhá nebezpečí.“
Tohle to znamená.
Víme, že když vyjdete odkudkoli, kde jste,
a půjdete třeba k autu…
Nemáte tu chodníky.
A když už náhodou chodník je, jdete a najednou je tam sloup.
Takhle ho obejdete.
Uděláte krok stranou, ale sloup máte přímo před tváří.
Pak narazíte na něco mokrého.
„Fuj! To jsou chcanky!“
Všichni to známe. Všichni jsme to zažili.
Nebo jdete a najednou je tam díra.
Spadne vám tam noha a jste v ní po koleno.
Hned je z toho leptospiróza.
Plno možností. Jdete po ulici a uvidíte špinavého tuláka.
Promluví na vás a dělá:
A vy nemůžete…
Nemůžete zmlátit špinavého tuláka.
Když ho praštíte, můžete se otrávit.
Fakt to nejde.
„Proboha!
Proč se vždycky nakonec zraním já?“
Že jo?
Prostě to nejde.
Může se vám toho stát hodně.
Můžou vás přepadnout.
Nebo vás třeba srazí tříkolka.
Šlápnete do hovna.
To je nejotravnější.
Když šlápnete do hovna.
Nejvíc starostí. Musíte zpátky domů.
Automaticky jdete domů.
I když jste zrovna vyšli… Tak jo.
Pokud můžete jít domů, tak je to ještě ta lepší varianta.
Co když jste na cestě do práce? Jste dobře oblečení.
Nastříkali jste se parfémem. Nové boty.
Chcete udělat dojem na někoho z kanclu.
Dokonce jedete i taxíkem.
A najednou se objeví hovno.
A vy do něj šlápnete.
Musíte do práce, nemůžete domů.
Co teď? Tak zaklepete na něčí dveře.
„Je někdo doma?“
Zvednete nohu.
Vidíte to? Zvednete nohu.
„Je někdo doma?
Šlápl jsem do hovna!“
A pak vyjde ven nějaká žena a zeptá se, co se vám stalo.
„Co se stalo?“
„Šlápl jsem do hovna.“ Podá vám hadici.
A tlak vody je velmi nízký.
Je to, jako byste si botu polívali sklenicí vody.
A ta žena s váma mluví:
„Kde se to stalo? Já to říkám pořád.
Má se to sbírat, ale ti psi nemají páníčky.
Nikomu nepatří, tak kdo to bude sbírat?“
A zatímco mluví,
přiložíte palec na hadici, abyste…
zvýšili tlak.
Nemůžete po ní chtít jinou hadici s lepším tlakem.
„Nemáte wapku?
To hovno ztvrdlo.
Uschlo, než jsem sem došel.
Kvůli vystavení větru.
Ztvrdlo ve štěrbinách podrážky.“
Najednou se vás zeptá, kde pracujete. „Pracuju tam.“
„Tam nevzali moji vnučku. A teď je její problém i váš.“
Šlápli jste do hovna!
Otrava! Co?
Dřív jsem si myslel, že nic horšího než šlápnutí do hovna neexistuje,
dokud se mi nestalo tohle.
Nabral jsem hovno.
Někteří mi možná rozumí a jiní si říkají: „Cože?“
Vysvětlím vám to.
Nabral jsem hovno. Nabral jsem ho!
Nabral. Chápete? Nabral.
Normálně do hovna prostě šlápnete…
Řekněme, že mikrofon je hovno.
Tak jo.
Smrdí.
Tohle je vaše noha.
Jdu…
„Sakryš! Šlápl jsem do hovna.“
To se stalo předtím.
Ale co když to hovno naberete?
To se stalo takhle. Noha.
Jdu…
A přesně tady.
Je to tady. Tady se stalo to největší neštěstí.
Tady je hovno, tady vaše bota.
Vaše noha!
Tady se planety fakt srovnaly…
aby se to stalo.
Merkur je v retrográdní fázi.
A já jsem z jihu. Nosím jenom nazouváky.
Když se mi to stalo, měl jsem nazouváky!
Procházel jsem subdivizí v naší vesnici.
Jdu a najednou… Tady.
Jdu. A co se stalo pak?
Pohyb nahoru.
Nabírám hovno.
Byl to fakt divný pocit.
Ani si to neumíte představit.
Prostě si tak jdete a nejednou…
„To jsou pohodlné nazouváky.“
A najednou:
„Proč se mi teď zdají ještě pohodlnější?“
A za chvíli: „Co je to za smrad?“
„Co se stalo?“
Podíváte se a už máte něco hnědožlutého mezi…
Nemůžete tomu uvěřit.
„Proč mám v botě hovno? Jak se to stalo?“
Podíváte se znovu.
Musíte prozkoumat, na co jste šlápli.
A vidíte to už pěkně rozmáčknuté.
Vypadá takhle.
Je rozmáčknuté.
Nic nezmůžete.
Prostě jste nabrali hovno!
Když se podíváte, vypadá to jako žlutá glazura.
Když klepete a hledáte tu hadici.
„Je někdo doma?
Právě jsem nohou nabral hovno!“
Hadice nebude stačit.
„Potřebujete kbelík.
Dejte to sem.“
Líbí se vám hlas mojí…
městské babičky?
„Ježiškote!
Ta dnešní mládež, samý TikTok!“
Pořád TikTok. Neumí pracovat.
Už žádná obřízka.“ Ne. Nevím, jestli…
Neříkám, ať to děláte,
ale lidi vždycky tleskají, když se napiju.
Nechápu proč.
To bylo víc než za ostatní vtipy.
Tak já budu radši jenom pít.
Ach jo.
S přítelkyní jsme měli roční výročí.
Jo.
Je to legrační, protože před tím jsem byl sám asi čtyři roky.
A bylo to těžký.
Je to těžký. Kdo tu je single?
Nebojte se.
Jo!
Někdo zvedl ruku. Dva!
Tak jo. Někdo single tady? Nikdo? Fajn.
Takže vy všichni…
máte skvělý život, co?
Když jste single, nejhorší je,
že se k vám lidi chovají, jako by vás museli napravit.
Nemám pravdu? Ptají se, proč jste pořád sami.
„Vypadáš dobře.
Budeš v pohodě.“
Sakra, vždyť je v pořádku být sám.
Pak vás někomu dohodí a to je na tom to nejotravnější.
Myslí si, že vědí, kdo pro vás bude ten pravý.
Jak arogantní takové dohazování je?
„Moje sestřenice je svobodná.
Vezmeš si mou sestřenici.“
Tak to dokažte!
Dokaž, že se ke mně hodí, a pak do toho půjdu.
„Ty první. Líbejte se.“
„Ale je to moje sestřenka.“ „Výmluvy!
Pravou lásku nic nezastaví.
Neříkals, že tvoje sestřenka je fajn? Tak proč to s ní nezkusíš?“
Že jo?
Nesnáším dohazování.
Zeptají se vás, jaký je váš typ.
„S očima tvaru mandlí? Světlá kůže? Opálení?“
A pak rozdělují ženy do skupin.
Kategorizují lidi.
Sestaví seznam a dají vám ho.
To je tak nepřirozené.
Já nemám žádný typ, co se týče vzhledu. Vůbec žádný.
Dívám se spíš na ekonomické postavení.
Takže můj typ jsou…
já jim říkám „subdivizní holky “.
Takže ženy, které bydlí v subdivizi. To je všechno.
Jedině San Lorenzo a výš.
Jinak nic. Ty jsou nejlepší!
Chodili jste někdy s nějakou? Je to super.
Když se jí zeptáte na práci, tak odpoví:
„Pracuju pro rodinnou firmu.“
Subdivizní holka.
Taková, co se vás zničehonic zeptá:
„Nechceš jet s mou rodinou na dovolenou do Prahy?“
Díky. Subdivizní holka.
Zařídí vám i víza. Prostě nejlepší.
„Pojďme do pólo klubu. Vezmu to na svoji kreditku.“
Subdivizní holka! Nejlepší!
Dělám si srandu! Jsem fakt kretén. Ne, já jen…
Beru to zpátky.
Ne, mám rád holky žijící v subdivizi jenom proto,
že tam mají sprchové kouty.
Miluju sex ve sprše.
O to mi jde.
Sex ve sprše je nejlepší. Má tu někdo rád…
Nikdo? Nikdo nemá rád… Jen já? Fajn.
Tak jo, fajn.
Ale sex ve sprše…
Chci ten skutečný sex ve sprše.
Ne ten trapný z filmů,
kde se ve sprše muchlujou a neutopí se, jako…
Pořád teče voda a neutopí se.
To je blbost.
Chci skutečný sex ve sprše, kdy se střídáte ve vodě.
To chci.
Jeden se sprchuje, zatímco tomu druhému je zima.
Strašná zima. „Už sis umyla ty vlasy?“
„Už sis umyla ty vlasy?
Máš je děsně dlouhé!
Asi to potrvá. Moje zaberou chvilku.
Můžu teď já?“
Tak tohle já chci.
Sex ve sprše ve filmech je blbost. Opření o zeď?
Hovno.
A je to vzrušuje!
Když vás někdo tlačí ke zdi, tak to bolí!
Už vás někdy někdo přitlačil ke zdi? Zdi jsou tvrdé.
Není to jako, když vás hodí do postele. Zeď pod váma nepovolí.
Má dlaždice. Ty jsou tvrdé.
Já už jsem u zdi byl a bouchl jsem se do hlavy.
„Nic neslyším.
Mám otřes mozku?
Mám otřes mozku, aha.
Takže takhle vzniká otřes mozku.
Musím do nemocnice.“
Je to fajn. Mám to ve sprše rád. Mám rád, když se navzájem umýváte.
Namydlím ti zády. Ty je namydlíš mně.
Nebo třeba ty chvíle, kdy se zeptáte:
„Vytáhneš mi ze zadku chlupy?
Nedosáhnu si tam.“ Tak! To je pravá láska.
Takže miluju sex ve sprše.
Zkoušel jsem to i v kádi s naběračkou, ale ne.
Není to sexy. Jako…
„Je už trochu studená, nevadí?
Už uběhla nějaká doba. Mám přivařit vodu?“
A dřepíte u toho.
Proč když se koupete v kádi není to relaxační?
Ve sprše jen stojíte. V kádi je všechno intenzivnější.
Pospícháte, protože se políváte a voda stéká.
A musíte ji honit. „Už je tady!“
Zkoušel jsem to.
Ne, není to stejný.
Sex ve sprše vede. Není to totéž.
Když jsem byl single lidi už byli sexu otevřenější a teď ještě víc.
Já jsem sexu otevřený.
Snažím se být otevřený touhám a úchylkám jiných.
Ale narazíte i na někoho, kdo vám nesedí.
Někdy to moc nefunguje.
Když jsem byl single,
scházel jsem se s někým a šlo to dobře.
Povídali jsme si v restauraci, konverzace plynula, sedli jsme si.
Měli jsme stejný vkus na hudbu a filmy. A tak podobně.
Chodili jsme po obchoďáku.
Ani jsme si nevšimli, že už uběhly tři hodiny.
Ale povídali jsme si.
Pak jsem ji zavezl domů
a ona mě pozvala k sobě.
Pomyslel jsem si: „Jo! Dobrá práce!“
Přišli jsme k ní. Začali jsme se líbat.
Takhle.
Byla to hrůza.
To je komediální představení líbání.
Kdybych to dělal přesně, je to směšné.
Není to hezký, že ne?
Takže komicky…
Ale líbali jsme se a potom řekla, že se půjde opláchnout.
Odešla do koupelny.
A nechala otevřené dveře!
Říkal jsem si, jestli není to pozvánka.
A ona najednou: „Přidej se.“
Když jsem vešel, neměla káď s naběračkou. „Super!“
Jo.
Ujistil jsem se.
Pak jsem viděl sprcháč. S velkou hlavicí.
Byl zapnutý, viděl jsem ten tlak vody. Vyčistil by i spáry!
Byl tak silný! Takhle.
Říkal jsem si, že pod to dám uši!
Bylo to moc fajn.
Luxusní tlak vody. Byl jsem nadšený.
Ve sprše jsme se líbali.
Pak si klekla. „Panebože. Klekla si!
První rande a ona už chce jít na věc.“
A najednou se zeptala: „Počůráš mě?“
Hej, jsme otevření, jasný?
Nebuďte znechucení.
Jsou lidi, kterým se to líbí, a to není špatně.
Ale když v tom nejste kompatibilní, tak to nenuťte, fakt ne.
Problém je…
že jsme byli v choulostivé situaci,
protože už jsme byli v náladě.
Všechno šlo dobře.
Byli jsme nadržení, takže když mě požádala,
musel jsem odmítnout.
A při takovém odmítnutí musíte být jemní.
Nemůžete být hrubí a říct jen: „Nechci!“
„Fuj, nechutný!“
Že ne?
Musíte být jemní.
Ale můj mozek se zpomalil.
Zpomalený režim.
V hlavě jsem slyšel hlasy: „Tak jo. Chce se nechat počůrat?“ „Ano.“
„Líbí se nám to?“ „Ne, nelíbí.
Rozhodně nelíbí.“
„Tak co na to řekneme?“
„Musíme ji odmítnout mile, ale hned, protože už je to dlouho.“
„Musíš promluvit hned. Tak promluv, Rede.“
„Ještě se mi nechce čůrat.“
A ona na to jen kývla.
Ale pak byl problém v tom,
že se mi fakt moc chtělo čůrat.
Močák jsem měl jako vodní balonek.
Kdyby do mě píchla, něco by vyšlo ven.
Něco málo by vyšlo.
Prostě jako vodní balónek.
Ale jsem gentleman.
Jsem gentleman. Tak jsme se líbali.
Měli jsme sex. Měli jsme sex potřetí.
Mezitím jsme si povídali. Nesouložili jsme nepřetržitě.
Proběhlo i něco mezi tím. Povídání.
Zjistil jsem, jaké má kariérní touhy, co ji frustruje, jak nesnáší šéfa.
Zjistil jsem, že její bývalý měl hada.
Věděl jsem všechno.
Po třetím kole jsme si povídali víc. Bylo to dlouhé povídání.
Nakonec jsem se musel rozloučit.
Řekl jsem, že to byla skvělá noc, a poděkoval.
Pak zavřela dveře.
Jakmile zaklapl zámek…
Rychle jsem běžel k výtahu.
A pořád jsem mačkal tlačítko dolů.
Jako by ten výtah jel rychleji, když ho budete mačkat.
„Fakt tě teď potřebuju!“
„Potřebuju tě. Potřebuju tě, výtahu.“
Sjel jsem dolů, nastoupil do auta a spěchal na nejbližší benzínku.
A vyčůral jsem se jako nikdy.
Určitě by to byl světový rekord,
kdyby tam byl někdo z knihy rekordů.
„Ty jo, to je fakt hodně.“
Byl to velký tlak.
Když jsem na tu benzínku dojel,
hned jsem vešel do kabinky a víte, co jsem udělal?
Prstem jsem si zatlačil do pánve.
Bylo to strašné, protože jsem měl pásek.
Když potřebujete čůrat a máte pásek, tak je to nejhorší.
Sundal jsem si kalhoty a můj penis… Tohle jsou kalhoty.
A můj penis okamžitě…
Jako požární hadice.
Snažil jsem se ho ovládnout. Popošel dozadu.
Už čůráte z loga.
Jako Steph Curry!
Na dlouhou vzdálenost. Čůral jsem tak dlouho.
Strašně moc.
Až se to samo spláchlo.
Tak moc a tak silně.
Spláchlo se to, ale ještě jsem neskončil.
Naplnil jsem ho znovu. A pak jsem spláchnul normálně.
Jestli chcete až takové detaily.
A to je vše. Takhle se to stalo.
Tak jsem se zamyslel,
jak jsem se do té situace dostal, co se stalo.
Ohlédl jsem se.
Jako by to na mě narafičila.
Když jsme byli v restauraci a objednávali jsme si,
tak poprosila o tři džbánky broskvového ledového čaje.
Tři džbány broskvového ledového čaje?
Všechno jsem vypil.
Když jsme se procházeli, měla láhev s vodou.
Dva litry! „Chceš se napít?“ „Jo, jasně.“
„Jsi tak pozorná.“
V kině jsme si dali to největší pití.
„Já už nemůžu.“
„Root beer. Dám si.“
Měl jsem to tušit. Naplánovala to.
Fakt mi to nedošlo.
Když lidi slyší tuhle historku, tak se mě ptají,
proč jsem musel jet na benzínku.
Proč jsem se potom nevyčůral u ní?
To není tak snadný, jo! Řekl jsem jí, že se mi nechce.
A najednou by se mi chtělo? Jak to?
Kdybych chtěl čůrat u ní, mohla by něco udělat.
Mohla by přiběhnout a zasáhnout!
A najednou…
Pardon, já nevím. Pijou tu moč?
Já nevím, co s tím dělají.
To je fuk.
Proto jsem nešel u ní. Je to těžké.
Narazil jsem na tolik… Nemůžu to ani vysvětlit.
Nic proti úchylkám,
ale některé jsou vážně zvláštní.
Třeba během pandemie.
Kdo byl single během pandemie? Sakra. To bylo utrpení.
Všichni jsme souložili přes zprávy.
Tak jsme to dělali. „Stahuju ti kalhoty.
Vytahuju ven svůj penis, který má…
fakt 23 centimetrů.
Těžký.
A ten termín? „Kybersex.“
Kybersex.
To fakt není sexy.
Třeba když mluvíte se ženou.
„Dáme kybersex?“
Není to šarmantní.
„Půjdeme s tím na Zoom?
Mám prémium.
Nejsme omezení 40 minutama.
Mám neomezený čas.“
Je to divné, ne?
Nechápu to. Ale to je jedno.
S někým jsem chatoval. A ona mi poslala nahé fotky.
Nahé fotky!
Posílá je tu někdo?
Fakt? Tak jo.
Takže mi je poslala.
A jasně, napsal jsem jí, jak je sexy a tak.
A pak se zeptala:
„Můžeš udělat cum tribute?“
Tak jo, jsou tu dva…
Ti vědí, o co jde. Ostatní předstírají.
Cum tribute znamená, že když vám partnerka pošle nahé fotky,
tak očekává, že vy…
budete masturbovat.
A uděláte se na tu fotku.
Pak vyfotíte, že je to na její fotce,
pošlete jí to a ji to vzruší.
Nevím proč, ale tak to funguje.
Nepřijde mi to divný.
Jen je to úchylka která je logisticky velmi náročná.
Protože čekáte, že člověk, kterému ty fotky posíláte,
má tiskárnu.
Takže?
Logisticky náročné.
Ve tři ráno: „Chci, aby ses udělal na tuhle fotku.“
Chápete?
Já nemám tiskárnu.
Nemáte tiskárnu a nemůžete si to nechat vytisknout.
A když máte tiskárnu doma, většinou je to rodinná tiskárna.
Musíte zaklepat.
„Tati?
Jsi ještě vzhůru?
Potřebuju něco vytisknout. Pošlu ti to na mejl.
Chci to na A3. A4, jo.
Na A3 je třeba velká tiskárna.
Co máte dělat, když tiskárnu nemáte? Někam zajít?
Necháte si to vytisknout? I když to pošlou včas, nejde to.
Půjdete do nějaké tiskárny v mikině.
„Vytisknout, prosím.“
„Co je to, pane?“ „Fotka. Ano, fotka.“
„Jakou velikost, pane? Do peněženky?
Nebo A3?
Jakou velikost? Aha, jsou to nahé fotky!
Chcete matné? Lesklé?
Co je to? Nahé fotky? Máte to na cum tribute?
Cum tribute.
„Chcete to laminované?
Když se uděláte na laminovanou fotku
a nebude se vám líbit, jak to vypadá,
můžete to setřít.
A můžete to zkusit znovu. Nemusíte chodit sem pro novou.
Chcete na to průhlednou fólii?
Průhlednou fólii, kdybyste měl těch partnerek víc.
Různé nahé fotky.
Jednou se uděláte na fólii a jenom v ní vyměníte fotky.
Nastavíte si to tak,
jak se vám to líbí.
Možná budete mít zrovna hodně semene, tak by nebylo nazmar.
Nemusí se to opakovat.
Jen vyměníte fotku ve fólii.
A můžete to poslat několika! Průhledná fólie je skvělá.“
Takže je to logisticky náročné.
Řekl jsem té, se kterou jsem si psal, že nemám tiskárnu.
A ona mi řekla, že většina kluků se udělá na mobil.
Na mobil?
Sakra, na mobil? Používám ho k práci.
Co když budu mailovat z postele a spadne mi na tvář?
„Včera jsem se na něj udělal!“
No jo.
A co když mi to ten mobil zlomí?
Co řeknu, až pojedu do Greenhills?
„Jak se to stalo, pane?“
„Prostě se rozbil.“
„Co to je? Cum tribute?
Měl jste si na to dát tvrzené sklo.
Tím byste si ho ochránil.
Hele, ukážu vám to. Na tomhle je tvrzené sklo.
Udělal jsem se na to včera čtyřikrát.
A všechno v pohodě.“
Takže tak.
A upřímně, dobře.
Uděláte se na svůj mobil, dobře.
Souhlasíte. Uděláte se na mobil. Jak to ale vyfotíte?
Zase zaklepete na tátu a: „Tati…
Nespíš? Půjč mi telefon.
Jen něco vyfotím. Pak to můžeš smazat.
Pošli mi to přes AirDrop.“
Ne?
Ale vlastně…
mám takovou historku.
Když se mi to stalo poprvé, byl jsem natěšený.
Ale když jsem se udělal na mobil, došlo mi,
že nevím, jak to vyfotím.
„Do prdele!
Co mám teď dělat?“
Bylo to vtipné, protože jsem v ložnici viděl svůj odraz v zrcadle.
Svůj odraz jak zvedám laptop.
Jako fotobudka.
Otáčím webku naopak…
Snad to není pravda, ale fakt se to stalo.
Byla šťastná, prý to vypadalo skvěle.
Měj jsem samozřejmě tvrzené sklo.
Ty jo.
To je obscénní.
Filipínci mají rádi obscénnost.
I na těch předchozích stand-upech
byli jejich vizitkou právě obscénní věci.
Vlastně jsme utlačovaní. Jako národ jsme utlačovaní.
Jsme katolický národ. Velmi utlačovaný.
A já během svých vystoupení vždy mluvím o skutečných Filipíncích.
Myslím, že nás dobře zastupuju.
Zastupuju to, co se vážně děje, nebo o tom mluvím.
Jestli už jste mě viděli, tak někdy
vyprávím náboženské vtipy,
mluvím o životě single člověka,
o životě tlusťocha na Filipínách.
A podle mě je fajn,
aby nás reprezentovali i filipínsko-američtí komici,
ale oni nezobrazují naši skutečnou kulturu tady na Filipínách.
Že jo?
Proto za to bojuju!
A nejen já.
Na Filipínách je teď na vzestupu spousta stand-up komiků.
Díky, Comedy Manilo.
Jestli to sledujete.
Ano, existuje spousta filipínských komiků,
kteří se dělí o své kulturní historky a život, v jakém vyrůstali.
Takže když je sledujete,
možná se vcítíte do více komiků, jelikož tu kulturu znáte.
Stejně jako do mě se vcítí spousta tlustých a krásných lidí.
Jo.
Proto je to součástí mého vystoupení.
A proč vtipkuju o náboženství, není to urážlivé?
Patří to k naší kultuře.
Takže já mluvím o tom, jak jsem vyrůstal jako katolík.
Katolická škola, katolická výchova.
Já nemám s katolickou církví problém.
Vlastně mě katolická církev ohromuje. Je celkem hustá, že?
Mám pocit, že si dodnes pamatuju všechny kostelní písně.
Jsou to nádherné písně.
I když už na mše nechodím, ty písně mám pořád rád.
Do takové míry, že mě babička donutila z kostela odejít.
Už mě tam nebere, protože se prý modlím příliš intenzivně.
Někdy se nechám unést.
Moc se do toho uctívání ponořím.
Protože ty písně jsou tak krásné.
Chvalte Pána vší země.
Ať srdce velebí se plné radosti.
Jo!
Na kytaru si do rytmu brnkejte.
S varhanami a trubkou se radujte.
„Je tam trubka?“
A moje babička…
„Slez dolů!
Proč stojíš na lavici?“
To jsem v kostele dělal a to se nesmí!
Už se nesmí uctívat příliš.
Musíte to mít pod kontrolou.
Já jsem expresivní a to se nesmí.
Máme krásné kostelní písně.
A nemůžeme to rozjet?
Proč ne?
„Chvalte Pána vší země“ je filipínská „Bohemian Rhapsody“.
Ale nemůžeme šílet a nechat se tím unést.
Jednou z mých oblíbených katolických věcí je Visita Iglesia, návštěva sedmi kostelů.
Výlet!
S rodinou. Paráda, ne?
Ochutnáte různé ledové tříště z různých částí Filipín.
„Tohle je ledová tříšť z Bulakanu.
A tahle je z Laguny.“
Takové věci, co vám dělají radost.
Nejradši čtu missalety.
Křížová cesta.
Moje oblíbená.
Pak mi to matka zakázala,
protože jsem měnil hlas
podle různých postav.
Ale je to snad špatně?
Je to špatně?
Měli by Pilát Pontský a Máří Magdalena mít stejný hlas?
Vážně?
Celou dobu jen jeden monotónní hlas?
Nedá se to…
Je špatně, že chci motivovat?
A že k tomu přidávám k hlasům svých postav historky, které jsem sám prožil?
Jsem herec.
Jsem účinkující. Jsem umělec.
Bůh mi dal talent, ale nemůžu ho použít, abych projevil lásku?
Není to divný?
Proč mi to nedovolí?
Proto jsem při poslední Visita Iglesia
mámě řekl: „Prosím, jen jedno zastavení.
Prosím, jen jedno zastavení.
Bože, jen jedno.“
Nakonec souhlasila.
„Ale jestli budeš měnit hlasy,
uříznu ti koule.“
Jo, taková je moje máma. A řekla mi to v kostele.
Šílený, co?
Dala mi ten missalet. Zastavení 11.
Dobré zastavení. Dá se.
Ježíš byl ukřižován na kříži mezi dvěma zloději.
Tři postavy.
„S tím zvládnu pracovat.“
A pak: „Sakra, mám to jenom přečíst,
nebo mám udělat to, pro co jsem byl na tento svět seslán?“
Viděl jsem tři postavy.
Takže když na mě konečně přišla řada:
„Ježíš byl ukřižován mezi dvěma zloději
a jeden ze zlodějů řekl…
‚Nejsi snad Ježíš Kristus?
Proč nepoužiješ svou moc,
abys nás odsud dostal?‘
‚Mlč!
Mlč!‘“
Tou dobou už byla máma s jinými příbuznými.
Byla zase u třetího zastavení.
„Ten blbý kluk. K ničemu.“
Zopakovala si to.
Takže.
„‚Mlč!
On…
On je nevinný. My jsme skuteční zloději.
Je nevinný.
Ježíši!
Pamatuj si moje jméno, až dorazíš do ráje.‘
‚Jo, mabuhay, brácho. Já…
Nezapomenu na tebe, brácho.’“ Moc vám děkuju!
Bojujte za své sny!
Překlad titulků: Beata Krenželoková