Downloaded from YTS.MX
‫ספיישל קומדיה של ‬NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫ילדים וילדות, קבלו לבמה‬
‫את שרה סילברמן.‬
‫היי.‬
‫ובכן, תודה.‬
‫תודה רבה.‬
‫אני כל כך שמחה שבאתם.‬
‫אני מתנצלת על גלאי המתכות.‬
‫זו אשמתי. אני...‬
‫צייצתי משהו וזה גרם לאנשים מסוימים‬
‫לחוש צורך לבטא רצון להרוג אותי.‬
‫וגם...‬
‫אני מצטערת שקראתי להפיכה צבאית.‬
‫ידעתי שזה די חסר סיכוי.‬
‫בימים אלה, כקומיקאי,‬ ‫אתה ממש צריך לחשוב לעומק על דברים‬
‫לפני שאתה מעלה אותם, נגיד, לטוויטר.‬
‫אחרי הכול, מה אנחנו, נשיאים?‬
‫אין צורך.‬
‫אבל תודה.‬
‫אני לא אדם מפונק.‬
‫אני לא...‬
‫אני לובשת אוברול.‬
‫אני לא... יש לי חברות שאוהבות‬ ‫תכשיטים, ואני אוהבת אותן.‬
‫אבל אני... אני ממש לא מבינה‬ ‫מה הערך של תכשיטים.‬
‫ועם זאת... אני אוהבת חדרי מלון מפנקים.‬
‫אני צריכה אמבטיה לטבול בה.‬
‫אז יש לי את ההעדפות שלי.‬
‫הייתי בסיבוב הופעות,‬
‫ויצא לי להתארח בכמה מלונות ממש נחמדים.‬
‫ולעולם לא אתלונן,‬ ‫כי אני ממש חוששת להיות, כאילו,‬
‫יהודייה מתלוננת.‬
‫שזה סטריאוטיפ‬
‫המבוסס על עובדות ודפוסי התנהגות.‬
‫ואז, כאילו,‬ ‫הסקת מסקנות מדפוסי ההתנהגות.‬
‫"למה את מוכרת כך את התרבות שלך, שרה?"‬
‫סליחה.‬
‫זה הצחיק אתכם? כן. בסדר.‬
‫אבל התקשרתי לקבלה.‬
‫ואמרתי: "הכול כל כך מדהים.‬
‫תודה רבה.‬
‫אבל אני...‬
‫שמתי לב שנראה שיש...‬
‫שפיך על ה...‬
‫אני חושבת שקוראים לזה ציפה.‬
‫ו... או אולי שמיכה.‬
‫וגם...‬
‫יש גם קצת על, כאילו, על שידת הלילה.‬
‫ושמתי לב שיש גם שפיך‬ ‫על הציצי שלי. זה...‬
‫סליחה.‬
‫אני רק, את יודעת, אם יש...‬
‫אני מצטערת שאני מתלוננת.‬
‫אם אפשר איכשהו לקבל שדרוג, אני...‬
‫אשמח לקבל."‬
‫אתם שומעים אותי כשאני מדברת ככה?‬
‫זו מערכת סאונד טובה.‬
‫אתם שומעים אותי כשאני מדברת ככה?‬
‫עשיתי הסרת שיער בלייזר.‬
‫ו...‬
‫מחאתם כפיים בגלל זה?‬
‫אתם כזה: "סוף סוף".‬
‫הורדתי שיערות בלייזר.‬
‫חיכיתי זמן רב עד שעשיתי את זה.‬
‫רציתי שההתפתחות המדעית תגיע לשיאה.‬
‫כאילו, נחתנו על מאדים,‬ ‫נראה לי שבאוגוסט 2012.‬
‫אתה פשוט מתרשם‬ ‫מזה שזכרתי את התאריך?‬
‫מה שאני אומרת זה...‬
‫נחתנו על מאדים ב-2012.‬
‫חיכיתי ארבע שנים נוספות.‬
‫ואז חיפשתי את סלון הסרת השיער בלייזר‬ ‫עם הביקורות הטובות ביותר‬
‫ברדיוס של שלושה רחובות מהדירה שלי‬
‫והלכתי לשם.‬
‫הוא נקרא "הרחק בלייזר".‬
‫זה...‬
‫וזה לא היה מה ש...‬
‫נראה לי שהייתי תמימה‬ ‫וחשבתי שפשוט הולכים,‬
‫ואז... ואז מסירים את השיער,‬ ‫אבל התהליך ארוך הרבה יותר.‬
‫לכל אזור של שיער אותו רוצים להסיר‬
‫צריך ללכת לשמונה טיפולים נפרדים,‬
‫אתם מבינים, בכל מקום...‬
‫אז אני עשיתי, ממש מתחת לטבור‬
‫עד לרצפה.‬
‫ואז חזרה למעלה למרכז הגב.‬
‫זה לא מצחיק שזה מצחיק? וזה גם שקר.‬
‫עשיתי גם את הזרועות.‬
‫אבל...‬
‫אני לא יכולה לשקר לכם.‬
‫אני לא יכולה.‬
‫אז הם מבקשים תשלום מראש.‬
‫שזה כל כך הגיוני,‬ ‫עכשיו שאני חושבת על זה.‬
‫כי... זה כל כך כואב.‬
‫עד הטיפול השני את כבר חושבת‬ ‫"אני בכיף אשלם 3,000 דולר‬
‫כדי לא לחזור לכאן לעולם.‬ ‫זה ממש מחיר מבצע."‬
‫זה כל כך כואב.‬
‫ויש לי... אני חושבת שיש לי סף כאב גבוה...‬
‫נראה לי שלרוב הנשים יש סף כאב גבוה.‬
‫חטפתי אגרוף בפנים שלוש פעמים.‬ ‫וזה סיפור לפעם אחרת.‬
‫אבל אני...‬
‫זה סוג אחר של כאב. זה כמו קצות העצבים...‬
‫כמו נזק עצבי.‬
‫הם נותנים לך כדורי סטרס‬ ‫כאלה כדי ללחוץ עליהם.‬
‫ועד שאת פותחת בכוח את האצבעות בסוף,‬
‫נותרות רק ערימות של אבקה בעצם.‬
‫עד כדי כך זה כואב.‬
‫אני זוכרת שאמרתי לעצמי: "את אישה בוגרת.‬
‫זה הכסף שלך להוציא. הרווחת את הכסף הזה.‬
‫תזרקי אותו מהחלון, זה לא משנה."‬
‫וכשהלכתי חזרה לאוטו לאחר הטיפול השני,‬
‫אני ממש זוכרת את המילים שאמרתי לעצמי‬
‫בדרך לאוטו, אמרתי:‬
‫"מה שעברת כרגע זה טראומה.‬
‫זה היה טראומתי."‬
‫ובדיוק אז קיבלתי סמס מהחבר שלי,‬
‫שבזמנו היה מתנדב ביוניצף בגואטמלה.‬
‫ובטקסט היה כתוב...‬
‫"ביליתי את הבוקר‬
‫עם אישה שחזתה ברצח של בנה."‬
‫וחשבתי לעצמי: "אתה חושב שזה נורא?"‬
‫כי לי יש...‬
‫יש לי קושי עם פרספקטיבה.‬
‫נראה לי שאני פשוט לא מצליחה‬ ‫לרכוש אותה עם הגיל.‬
‫הסתובבתי כאן בלוס אנג'לס ושפטתי אנשים.‬
‫וזו לא הגרסה המוצלחת ביותר שלי,‬ ‫אני לא גאה בזה.‬
‫אבל זה היה המצב.‬
‫ואני זוכרת שחשבתי, "יא בני זונות‬
‫קטנוניים, צרי אופקים וחומרניים.‬
‫אתם פשוט לא מבינים."‬
‫עם התיקים שלהם, שעולים 1,500 דולר.‬
‫זה תיק. הוא מחזיק דברים.‬
‫תקני תרמיל. את טיפשה.‬
‫מבינים? אני כזה:‬ ‫"אתם אפילו לא מבינים.‬
‫אנחנו אגואים חיים ונושמים‬ ‫שמתנהגים כאילו אנחנו לא גרגר אבק‬
‫על גרגר אבק על גרגר אבק שעף בחלל.‬
‫אנחנו כלום."‬
‫וברגע שלאחר מכן אני חושבת:‬
‫"בא לי שפניי יופיעו על שטר כסף."‬
‫באמת בא לי.‬
‫מגיע לי... בא לי שהפנים‬ ‫שלי יהיו על כסף, נקודה (גם: מחזור).‬
‫אני פשוט...‬
‫בא לי שפני המחזור שלי יהיו על כסף.‬
‫זה נראה ככה:‬
‫לא. זה יותר מאופק. זה נראה...‬
‫כרגע שמעתי את אחותי צוחקת.‬
‫היא מתה.‬
‫לא, היא כאן. אני צוחקת. היא כאן.‬
‫במשך שנים רבות היה לי כלב.‬
‫הוא היה החבר הכי טוב שלי.‬
‫וכל הזמן דיברתי איתו.‬
‫בכל פעם שהייתי בבית, דיברתי איתו.‬
‫ואז הוא מת, והפסקתי לדבר איתו.‬
‫הגיוני.‬
‫האמנם? לא יודעת. האם זה באמת הגיוני?‬
‫הוא משתתף בשיחה באותה המידה היום‬
‫כשהוא בקופסה על השולחן שלי.‬
‫הפסקתי... וזו האמת.‬
‫הפסקתי לדבר אל עצמי,‬ ‫כי כבר לא היה כלב בחדר.‬
‫זה פסיכי.‬
‫אז עכשיו יש לי כלבה חדשה, מרי.‬
‫אני... הצלתי אותה.‬
‫אני אוהבת לומר שהיא הצילה אותי.‬
‫אני לא יודעת מה הדרך הפחות מגעילה‬ ‫להגיד את זה. אבל יש לי אותה.‬
‫והיא כל עולמי.‬
‫ואני אוהבת אותה כל כך.‬
‫היא הכול בשבילי.‬
‫היא צעירה, ומלאת חיים.‬
‫והיא אובססיבית לגבי סנאים.‬
‫ונראה לי שהיא קצת הכניסה אותי לזה.‬
‫והיא כזו מתכרבלת, ואנחנו משחקות,‬
‫וישנות כפיות בלילה, וגם...‬
‫אני אעצור כאן רגע,‬ ‫ואחזור אחורה ואציין רק...‬
‫הקטע עם הסנאי, בקומדיה‬ ‫זה נקרא בדיחה "על הדרך".‬
‫ידעתי שזה יצחיק כשאמרתי:‬
‫"היא אובססיבית לגבי סנאים,‬ ‫והיא הכניסה גם אותי לזה."‬
‫אבל לא עוצרים,‬ ‫ממשיכים עם הבדיחה המרכזית.‬
‫זו בדיחה "על הדרך",‬ ‫מה שהופך אותה ליותר מגניבה.‬
‫עכשיו הרסתי אותה,‬ ‫כי חזרתי אחורה ואני מדברת עליה.‬
‫עכשיו היא גמורה.‬
‫זו כבר לא בדיחה על הדרך.‬ ‫אבל פעם היא היתה.‬
‫בטח רק שני אנשים בקהל יבינו את זה,‬
‫אבל לדעתי בדיחה "על הדרך" מגניבה...‬
‫היא מגניבה באותו אופן שבו...‬
‫אני משחקת כדורסל. אם במשחק מאולתר‬
‫אתה קולע שלשה מצוינת כזו‬
‫ולאחר מכן אתה לא מחייך,‬
‫אתה פשוט חוזר ישר להגנה.‬
‫זו אותה המגניבות‬ ‫של בדיחה על הדרך. בסדר.‬
‫ברצינות?‬
‫זה מעולם לא הצחיק עד היום.‬
‫לא הייתם צריכים לבטל את זה.‬
‫תמשיכו לצחוק.‬
‫אז...‬
‫האמת היא שאני...‬ ‫די נכנסתי לקטע הזה עם סנאים.‬
‫ועכשיו אני הולכת להכניס אתכם לקטע.‬
‫אני לא צוחקת.‬
‫חכו שתראו.‬
‫למדתי עובדה מצחיקה על סנאים,‬
‫שאני כל כך מחכה לספר לכם, אני לא...‬
‫טוב, הנה. זהו זה.‬
‫סנאים...‬
‫לא יכולים למצוא 80 אחוזים‬ ‫מהבלוטים שהם מחביאים.‬
‫ברצינות?‬
‫נכון שזה הדבר המדהים ביותר‬ ‫ששמעתם בחייכם?‬
‫קודם כל, בעלי חיים אינם אמורים לטעות.‬
‫אבל שנית...‬
‫זה גרם לי להבין משהו, שהולך לפוצץ...‬
‫תחזיקו את הראש, כי המוח‬ ‫שלכם עומד להתפוצץ.‬
‫ככה שותלים עצים.‬
‫אתם צוחקים עליי?‬
‫ככה שותלים עצים.‬
‫אלוהים, או היקום, או הטבע,‬ ‫או מה שזה לא יהיה, לעזאזל,‬
‫יצר את הייצור הנוירוטי בטירוף,‬
‫הפרנואידי מכור לקוק המטורף הזה‬
‫שחושב שכולם רוצים את הבלוטים שלו.‬
‫אף אחד לא רוצה את הבלוטים שלך.‬
‫אף אחד אחר בעולם לא אוכל בלוטים.‬
‫רק אתם.‬
‫והם מחביאים אותם בכל מקום.‬
‫ואז הם כל כך דפוקים מכל הקוק...‬
‫שהם יכולים למצוא רק שניים‬ ‫מתוך כל עשרה.‬
‫סנאים שותלים עצים.‬
‫בישראל.‬
‫טוב. את זה הוספתי. זה לא נכון.‬ ‫הוספתי את זה.‬
‫אז מרי היא הכלבה שלי.‬
‫ואני מתה עליה.‬
‫והיא הכניסה אותי לקטע עם סנאים.‬
‫והיא צעירה ומלאת מרץ. אבל...‬
‫היא הולכת למות...‬
‫כלומר, זה שם.‬
‫זה עלול לקרות תוך שבועיים,‬ ‫ואולי תוך 12 שנים.‬
‫אבל זה שם, וזה יושב עליי...‬
‫והלב שלי לא עומד בזה.‬
‫עשיתי טעות.‬ ‫לא הייתי צריכה לאמץ כלב נוסף.‬
‫זה יותר מדי.‬
‫אני...‬
‫אל תשפטו אותי.‬ ‫אני הולכת להרדים אותה. אני...‬
‫אני צריכה שזה ייעשה.‬
‫ואתם יודעים מה? להגנתי ייאמר...‬
‫בראי ההיסטוריה...‬
‫בין אם היא תמות מחר,‬ ‫כשארדים אותה, ואני אעשה את זה‬
‫או שהיא תמות מוות טבעי בעוד 12 שנה‬
‫זו אפילו לא פסיק על ציר ההיסטוריה.‬
‫זה אותו הזמן.‬
‫אז, אני צודקת.‬
‫ואני...‬
‫והיא לא תמות לשווא כי אצלוב אותה.‬
‫אלוהים, זה יהיה כל כך חמוד.‬
‫לא סיפרתי לכם, היא קטנה,‬ ‫ויש לה רגליים ארוכות כאלה.‬
‫וכפות הרגליים שלה‬ ‫ממילא יוצאות החוצה ככה.‬
‫ואז, כאילו, אצטרך לשבור את הזרועות שלה.‬
‫אצטרך.‬
‫תשמעו, כדי להפוך לאגדה צריך לסבול.‬
‫אתם חושבים שישו היה זוכה לפרסום‬ ‫אילו הרדמנו אותו כמו חיית מחמד?‬
‫לא.‬
‫ישו, הבן של אלוהים‬
‫מת עבור החטאים שלכם‬
‫בשנתו בעודו מוקף בצעצועים האהובים עליו?‬
‫זה מגוחך.‬
‫אני... טוב.‬
‫אני הולכת לשמח את עצמי‬
‫ולספר סיפור שהוא סיפור אמיתי.‬
‫מדובר באחת מאחיותיי. יש לי שלוש אחיות.‬
‫הסיפור הזה הוא על אחת מהן.‬
‫לא אגיד איזו. אבל...‬
‫שמה הוא ג'ודין.‬
‫ג'ודין למדה באוניברסיטת בוסטון.‬
‫ואם אתם מכירים את האוניברסיטה,‬ ‫יש להם מעונות מעורבים.‬
‫כמו במרבית האוניברסיטאות כיום.‬
‫אבל יש להם גם שירותים מעורבים‬ ‫במעונות המעורבים.‬
‫ובשנה הראשונה ללימודים,‬ ‫ג'ודין השתכרה כמו שלא השתכרה מימיה‬
‫כמו שעושים תלמידי שנה א'.‬
‫והיא התנדנדה חזרה לחדר‬ ‫והצליחה להוריד את הג'ינס‬
‫ופשוט נרדמה שם בחולצה ובתחתונים.‬
‫ואחרי כמה דקות, החדר התחיל להסתובב‬
‫והיא רצה לשירותים והתחילה להקיא.‬
‫והיא מקיאה,‬
‫ותוך כדי שהיא מקיאה, היא מרגישה‬
‫שמישהו מושך לה בתחתונים.‬
‫אבל היא לא יכלה להסתובב או להפסיק‬ ‫את זה כי היא הקיאה כל כך חזק.‬
‫והיא מקיאה ומקיאה,‬ ‫ומושכים לה ומורידים לה את התחתונים,‬
‫והם יורדים עד לרצפה‬
‫ובסוף היא מסיימת להקיא‬
‫ומסובבת את הראש כדי לראות מי שם.‬
‫אבל היא לא ראתה אף אחד‬
‫כי היא פשוט חירבנה בתחתונים.‬
‫וזה... זה סיפור אמיתי.‬
‫לדעתי...‬
‫אני אקרא לזה צחוק של הקלה.‬
‫או צחוק של שחרור.‬
‫אני יודעת שאני הבידור שלכם.‬
‫אבל אתם צריכים להבין, אתם הבידור שלי.‬
‫והייתם כל כך מקסימים.‬
‫כל כך... היתה בכם כל כך הרבה אמפתיה.‬
‫כל כך דאגתם.‬
‫היה אפשר לשמוע זבוב על הקיר בסיפור הזה.‬
‫זה היה כל כך נחמד.‬
‫וכאילו, אני מבינה.‬
‫חשבתם שהולכים לאנוס אותה.‬
‫וגם היא חשבה שהולכים לאנוס אותה.‬
‫היא ממש חשבה שהולכים לאנוס אותה.‬
‫ואני ממש חשבתי על זה...‬
‫אני חושבת שזה עלול להיות אחד התרחישים‬ ‫הבודדים בהם אפשר להסתכל למטה‬
‫על זוג תחתונים‬
‫שפשוט...‬
‫מלאים בחרא של עצמך‬
‫ולחשוב: "תודה לאל.‬
‫אלוהים.‬
‫ממש, ברצינות, כיפאק היי."‬
‫אחותי באה לבקר אותי.‬
‫לא האחות שמחרבנת במכנסיים,‬ ‫אלא אחותי הבכורה.‬
‫למרות שאני בטוחה‬ ‫שהיא חירבנה פעם במכנסיים.‬
‫אחרי הכול, היא ממשפחת סילברמן.‬
‫לא, זו אחותי הבכורה סוזי.‬
‫היא רבנית.‬
‫היא חיה בירושלים.‬
‫"אלוהים, קומיקאית שאין לה אלוהים‬
‫ורבנית שכולה בענייני אלוהים הן אחיות?‬
‫איך זה עובד?"‬ ‫זה משהו שתוכלו לחשוב עליו באוטו.‬
‫אז סוזי הגיעה לבקר.‬
‫והיא אמרה:‬ ‫"שרה, אני פוגשת את חברתי אמבר מחר."‬
‫ואז היא סיפרה לי על אמבר.‬
‫היא אמרה: "אמבר כל כך מדהימה.‬
‫היא נולדה וגדלה באתיופיה.‬
‫היא הרימה שם בית יתומים במו ידיה.‬
‫היא כל כך מעוררת השראה.‬
‫אני פוגשת אותה מחר ב-8:00 בבוקר.‬
‫אפשר להיפגש כאן בדירה שלך?"‬
‫ואני כזה, "בטח, כן.‬
‫תשתמשי במפתח שלך,‬ ‫כי בטח אשן. אבל בסדר."‬
‫אז למחרת בבוקר,‬ ‫כמובן שהיא שכחה את המפתח.‬
‫והיא דופקת בדלת, ואני הולכת לפתוח.‬
‫העיניים שלי עוד עצומות לגמרי.‬
‫ואני פותחת את הדלת והיא אומרת:‬ ‫"שרה, זו אמבר".‬
‫אמרתי: "אמבר, נעים מאוד,‬
‫שמעתי כל כך הרבה עלייך."‬ ‫ותפסתי את היד שלה.‬
‫והיד שלה היתה קרס.‬
‫וגם...‬
‫זה לא קריטי לסיפור,‬ ‫רק כדי להוסיף קצת צבע,‬
‫שתי הידיים שלה היו קרסים.‬
‫אבל כבר הייתי בתוך זה.‬
‫אני פשוט... לחצתי את זה.‬
‫לחצתי את הקרס שלה.‬
‫וזה היה רגע כל כך מזויף.‬
‫אני בטוחה שהיא היתה מעריכה‬ ‫את זה אם הייתי אומרת:‬
‫"יש לך קרס במקום יד,‬ ‫אני לא יודעת מה נהוג לעשות."‬
‫ואז היא היתה אומרת:‬ ‫"תודה שאת מדברת בכנות.‬
‫איש אף פעם אינו כן איתי.‬
‫כן, את יכולה ללחוץ אותו, שיהיה."‬
‫ואז היינו בטח הופכות לחברות קרובות,‬ ‫עם בדיחות פרטיות.‬
‫ככה אני מדמיינת את זה. אבל...‬
‫בפועל לחצתי את הקרס שלה,‬ ‫כאילו שאני אומרת:‬
‫"ככה מרגישה יד לדעתי."‬
‫ביי.‬
‫וחזרתי לישון.‬
‫והעמדתי פנים שזה היה חלום מגניב.‬
‫אבל, אלוהים, יא רבנית.‬
‫היא סיפרה לי איזה תשעה דברים על אמבר.‬
‫הייתם מצפים ששניים מהם יהיו קרסים,‬ ‫לא? אני לא מנסה להיות מניאקית.‬
‫לפחות.‬
‫יש לה קרסים במקום ידיים.‬
‫היא מדהימה.‬
‫היא גרה באתיופיה.‬
‫היא הרימה שם בית יתומים במו ידיה...‬
‫זה היה הגיוני יותר.‬
‫היא מבריקה, היא מעוררת השראה.‬
‫תריצי אחורה, רק תזכורת...‬
‫יש לה קרסים במקום ידיים.‬
‫אבל לא סוזי, לא הרבנית.‬
‫היא לא רואה צבעים.‬
‫היא אפילו לא רואה ידיים.‬
‫עד כדי כך היא מדהימה.‬
‫אני... אני...‬
‫אני אדם מאוד מיני.‬
‫תמיד אפשר לדעת מיהו אדם מיני‬
‫כי הוא יספר לך את זה כפתיח‬
‫לקטע הבא במופע הסטנדאפ שלו.‬
‫זה כאילו רמז כזה.‬
‫אבל אני כזו.‬
‫אני יודעת שזה מגניב‬ ‫לדבר מלוכלך תוך כדי סקס,‬
‫וניסיתי את זה.‬
‫וזה לא עובד בשבילי כי... כנראה‬
‫תמיד האמת הורסת את זה.‬
‫כאילו אני...‬
‫כאילו: "אלוהים, הזין שלך כל כך...‬ ‫אה לא, רגע, זה היה צל."‬
‫מה שאני עושה, אני חושבת,‬ ‫הוא מטורף הרבה יותר.‬
‫אני אוהבת לדבר מלוכלך ממש אחרי סקס.‬
‫כשהעניינים נרגעים קצת.‬
‫אני מדברת ממש קרוב אליו, ממש בשקט.‬
‫"מה נראה לך שיקרה אם אלך לבית החולים‬
‫ואעבור בדיקת אונס עכשיו?‬
‫כן, מה אתה חושב?‬
‫שימצאו את הזרע שלך עליי ובתוכי?‬
‫כי לי נראה שכן.‬
‫באמת נראה לי.‬
‫אולי תעשה לי נעים בגב עד שארדם.‬
‫זה נראה לך רעיון טוב, יא בן זונה?"‬
‫החבר שלי הוא ממדינה זרה,‬ ‫אז אני מתקרבת אליו ממש אף אל אף‬
‫ואומרת: "ארה"ב היא מספר אחת."‬
‫והוא אומר: "מספר אחת במה?"‬
‫"לא משנה מה.‬
‫נורא חשוב לנו שאנחנו מספר אחת.‬
‫סכרת נעורים."‬
‫מה נהוג לעשות...‬
‫אני לא יודעת אם יש כאן אנשים‬ ‫כמו חנה בבלי,‬
‫אבל בזמן התכרבלות לאחר התעלסות,‬ ‫או לאחר זיון אם אתם טיפשים‬
‫מה נהוג לגבי...‬
‫מה נהוג לגבי המקום בו אני מניחה‬
‫את אצבעות "חור התחת שלו"?‬
‫פשוט להזיז הצידה?‬
‫או מתחת לכרית?‬
‫או פשוט... לכרות אותן?‬
‫כאילו, לכרות לגמרי.‬
‫זה... זה מה שקרה לידיים של אמבר.‬
‫אני צוחקת, חברים.‬
‫נו באמת.‬
‫תרגיעו.‬
‫אלה היו מוקשים כשהיתה בת שבע.‬
‫לפעמים אני אוהבת לסיים בדיחה‬ ‫עם אמת מעציבה.‬
‫תודה, ג'ודין.‬
‫הולך מעולה, שרה.‬
‫אנחנו נותנים לילדות שלנו בובות ברבי,‬ ‫כדי שיהיה להן דימוי‬
‫של איך עליהן להיראות כשיגדלו,‬ ‫דימוי שאינו בר השגה.‬
‫כדי שהן יוכלו להבין שהן חתיכות חרא‬
‫והן צריכות להתאבד.‬
‫זה כל כך חשוב.‬
‫צריך ללמד אותן בגיל צעיר.‬
‫אני לא יודעת‬
‫מי מתכנן את המבנה של בובות ברבי,‬ ‫או בראץ‬
‫או של בובות מין.‬
‫אני לא יודעת על מי אנחנו מגנים.‬
‫איפה נמצאים העניינים המגונים...‬
‫טוב, אז ברבי.‬
‫כאילו, הרגליים שלה באורך כפול‬ ‫משאר הגוף.‬
‫והרגליים שלה עומדות על קצות האצבעות.‬
‫היא יכולה רק לנעול נעלי עקב.‬
‫גם אם תרצה,‬ ‫היא לא יכולה לנעול שטוחות.‬
‫כשהיא מחרבנת בשלוש לפנות בוקר,‬ ‫היא בנעלי עקב.‬
‫כי היא ליידי.‬
‫הציצי שלה... טוב.‬
‫אז...‬
‫יש לה רק את החלק הגדול, השמן והנוצץ‬
‫שעליו מאוננים הבחורים.‬
‫עלינו להגן על בנותינו‬
‫מהפטמה המזינה ונותנת החיים.‬
‫זה... זה פשוט מגונה מדי.‬
‫אין פטמות.‬
‫אסור שהילדות יראו מה מזין את החיים.‬
‫שיהיה רק החלק שאפשר להכניס בו זין עומד.‬
‫ללא שיער ערווה.‬
‫טוב, את זה אפשר לעשות.‬
‫אתם צודקים, חברים בקהל.‬
‫האמת? תודה שאתם בודקים אותי.‬
‫זה חשוב. זה ניתן להשגה.‬
‫לא לכולן זה מתאים, אבל כן.‬
‫אנשים תמיד רוצים שפתיים‬ ‫כמו של אנג'לינה ג'ולי.‬
‫אני לא משוויצה,‬ ‫יש לי את השפתיים של אנג'לינה ג'ולי.‬
‫וזה לא כזה ביג דיל כמו שאומרים.‬
‫שלי נמצאות בתחתונים שלי.‬
‫אבל...‬
‫בגלל זה אני מעדיפה שיהיה‬
‫שיער ערווה מהוקצע...‬
‫מטופח אבל משולש.‬
‫זה לא ממש הגיוני מה שאמרתי,‬ ‫אבל זה נשמע מתוחכם.‬
‫אני עשיתי...‬
‫אמנות משקפת את החיים.‬
‫בסדר? ואז החיים מעניקים‬ ‫משמעות לאמנות, כן?‬
‫ואז...‬
‫אנחנו לא... נראה לי שסרטים לא ממש‬ ‫משקפים את החיים כשמדובר בנשים.‬
‫הם יותר ייצוג של גברים.‬
‫זה משתפר עם השנים,‬ ‫אבל אפילו בסרטים פלצניים כאלה‬
‫אם יש סצנה ובה רואים אישה מאוננת,‬
‫היא תמיד שוכבת על הגב,‬ ‫כזו סקסית עם מבט חולמני.‬
‫היא אף פעם לא שוכבת על הבטן‬ ‫עם עיניים מזוגגות ופה פתוח כמו שזה באמת.‬
‫זו עבודה קשה.‬
‫אנחנו לומדים מהטלוויזיה‬ ‫ומהקולנוע מהי אהבה,‬
‫וזה הרס לנו את האהבה.‬
‫קומדיות רומנטיות וכל החרא הזה,‬ ‫זה הרס את האהבה.‬
‫זה... זה מלמד אותנו‬ ‫שאנחנו אנשים לא שלמים‬
‫שצריכים למצוא את האדם האחד הזה‬ ‫בכל העולם שישלים אותנו.‬
‫אני מבטיחה לכם, ישנם אלפי אנשים‬
‫שיכולים להתאים לכל אחד מכם בצורה טובה.‬
‫ואני לא רוצה להיות שלמה...‬
‫אני עובדת קשה מאוד בכל יום‬ ‫כדי להיות אדם שלם.‬
‫אני לא רוצה להפוך אותך לשלם.‬
‫תגיע שלם, במטותא ממך.‬
‫אני רוצה שתהיה...‬ ‫כן, אני יודעת שאמרתי טוטה.‬
‫עוד משהו שאין לברבי.‬
‫והרי לכם עמדה פמיניסטית הזויה.‬
‫"למה אין לברבי טוטה?"‬
‫"אני לא יודעת. מה זה הקטע הזה?‬ ‫זה מחפצן."‬
‫נרשם.‬
‫השתתפתי בערב התרמה כאן לפני כמה שנים.‬
‫בשיתוף הארגון "צדק לאיברים נשיים"‬ ‫של חברתי ליז ווינסטד.‬
‫תקראו עליו.‬
‫וזה היה כזה... אני תמיד אומרת שזה...‬
‫עניין של זכות בחירה.‬
‫אבל הערב היה למען נשות טקסס.‬
‫כי בזמנו, כל המרפאות בהן עשו הפלות‬
‫נסגרו בטקסס. נשארו רק חמש.‬
‫מאז המצב החמיר עוד יותר.‬
‫ורצינו לגייס כספים‬
‫כדי לתת לנשים בטקסס‬
‫כדי שיוכלו לשכור שמרטף‬
‫בזמן שהן נוסעות במשך 12 שעות‬ ‫כדי לעשות הפלה.‬
‫או בדיקת שד במחיר הוגן,‬ ‫או בדיקת פאפ או מה שלא יהיה.‬
‫אז העלינו את המופע, ובחוץ היו מפגינים.‬
‫כאלה אנשי כנסייה מהאן-פי-אר‬ ‫(הרדיו הציבורי).‬
‫סליחה, לא אן-פי-אר.‬
‫אן-אר-איי (איגוד הרובאים הלאומי).‬
‫זה... הם שונים. לגמרי.‬
‫תיקי המזכרת שלהם שונים לגמרי.‬
‫והם הפגינו בחוץ‬
‫ואני לא הולכת לרדת עליהם כי אני הם.‬
‫כולנו אותו הדבר.‬
‫אני תוצר של האופן שבו גידלו אותי.‬
‫אותי גידלו זוג יהודים‬ ‫דמוקרטיים ליברליים אוהבי אדם‬
‫ועכשיו גם אני כזו. והייתי רוצה לחשוב‬
‫שהייתי מגיעה לשם בעצמי,‬ ‫אבל סביר להניח שלא.‬
‫אני תוצר של האופן שבו גידלו אותי.‬
‫והאנשים האלה גדלו אצל אנשים‬ ‫שאהבו אותם‬
‫ושאמרו להם:‬ ‫"יש אנשים שרוצים לרצוח תינוקות."‬
‫ובתור הילד הזה, הייתי חושבת:‬ ‫"חייבים לעצור אותם."‬
‫והייתי מפגינה שם בחוץ.‬
‫אז יצאתי החוצה, ורציתי רק להגיד שלום‬
‫ולהציג פנים חמות וידידותיות‬ ‫של "רוצחת תינוקות".‬
‫ואמרתי: "היי, זה לא נהדר?‬
‫זה לא נהדר שאנחנו חיים בארץ‬ ‫בה אני יכולה להעלות את המופע הזה‬
‫כי זה משהו שאני מאמינה בו,‬
‫ואתם יכולים למחות נגדו‬ ‫בגלל מה שאתם מאמינים בו,‬
‫ואנחנו יכולים להתקיים בשלום‬ ‫באותו המקום?"‬
‫והוא אמר: "אלוהים, את צודקת לגמרי."‬
‫אני צוחקת.‬ ‫הוא אמר: "את הולכת לגיהינום."‬
‫ואני כזה: "טוב, היה נחמד לפגוש אותך."‬
‫אבל היתה שם ילדה בת תשע‬ ‫שלבשה סוודר ורוד כזה.‬
‫והיה לה... היא החזיקה שלט‬ ‫שהיה כפול מגודלה.‬
‫ועליו היה כתוב: "הפלה זה רצח בדם קר."‬
‫והמילה "דם" היתה באדום, עם טפטוף כזה.‬
‫וזו הפעם הראשונה שבה חשבתי:‬ ‫"רגע, הם היו צריכים ללכת‬
‫לקרביץ או משהו כזה ולקנות חומרי יצירה."‬
‫אולי הובי לובי.‬
‫ואז היא אמרה:‬
‫"אלוהים שונא אותך."‬
‫ואני שאלתי:‬ ‫"את באמת חושבת שאלוהים שונא?"‬
‫ואז היא אמרה: "כן, הוא שונא אותך."‬
‫ואז סיפרתי לה בדיחה על קקי.‬
‫ואז היא כזה:‬
‫וזה באמת הגורם המאחד הגדול מכולם.‬
‫אבל היא צודקת. הפלה אכן הורגת,‬ ‫היא מחסלת לך את היום.‬
‫היא ממש שואבת ממך את החיים.‬
‫אני יודעת ששתי הבדיחות האחרונות‬ ‫לא חכמות.‬
‫הן לא מעבירות מסר עמוק,‬ ‫הן סתם משחק מילים.‬
‫אבל אני אוהבת אותן ממש כמו...‬
‫כמו העוברים שלי שהפלתי.‬
‫נשים את זה בצד לרגע.‬
‫מזל טוב, טקסס.‬
‫טקסס כמעט היתה המדינה השלישית...‬
‫אבל אז השופט שם לזה סוף.‬
‫אתם צריכים לדעת את זה,‬ ‫ואני לא מאשימה אתכם שלא ידעתם‬
‫כי אנחנו...‬
‫כי בכל יום אנחנו מותקפים‬ ‫בזוועה אחר זוועה.‬
‫אבל לא תאמינו. זה אמיתי.‬
‫יש חוק לפיו אם את עושה הפלה‬ ‫במדינות האלה‬
‫או שאת עוברת הפלה טבעית,‬
‫חובתך לשלם עבור לוויה‬
‫לרקמת העובר.‬
‫מה?‬
‫מטורף.‬
‫ומזעזע.‬
‫ואני כל כך רוצה לנאום בלוויות האלה.‬
‫במותו כבחייו.‬
‫בגודל של גרגר סומסום‬ ‫ללא פעילות מוחית נראית לעין.‬
‫ועתה, לעפר ישוב‬
‫שם הוא...‬
‫לא יודעת, ייאכל על ידי צרצר.‬
‫אז בכל מקרה, ערב ההתרמה הזה.‬
‫אז ככה: הימין הדתי יודע‬ ‫שזו תהיה משימה ענקית...‬
‫לא הימין הדתי, בעצם, הממשל כרגע,‬
‫יודע שזו תהיה משימה ענקית‬
‫להפוך את פסק הדין "רו נגד וייד",‬ ‫פשוט בבת אחת להפוך הפלות ללא חוקיות.‬
‫אז הם פשוט חוצבים בזה מהצדדים.‬
‫הם מחוקקים חוקים קטנים ומסריחים‬ ‫שמשרתים את המטרות שלהם.‬
‫למשל: "במרפאה שלכם המסדרון צריך להיות‬
‫ברוחב חמישה מטר."‬
‫והמרפאות אומרות: "אנחנו לא יכולים...‬
‫אין לנו, כלומר זה יעלה, אין לנו תקציב."‬
‫"אז כנראה שתצטרכו לסגור אותה, נכון?"‬
‫התנהגות שמתאימה לבוס הוג‬ ‫ב"הדיוק'ס קורעים את האזרד" או משהו כזה.‬
‫כמו מישהו ששובר לך את הפנס ברכב‬ ‫ואז אומר:‬
‫"אתה לא יכול לנהוג, הפנס שלך שבור."‬
‫זה בדיוק זה.‬
‫וחוקים פוגעניים...‬
‫חוקים סביב הפלות שמזלזלים באינטליגנציה,‬ ‫לפיהם נשים צריכות לחשוב על זה.‬
‫לכי הביתה ותחשבי על זה‬ ‫במשך שלושה ימים.‬
‫אה, אני חושבת ששקלתי את זה, יא חרא.‬
‫או, כאילו...‬
‫בדיקות אולטרסאונד חודרניות‬ ‫בהן דוחפים לתוכך מצלמה‬
‫ומכריחים אותך להסתכל באולטרסאונד‬ ‫ולראות את החיים ברחם שלך.‬
‫רגע, שימו את זה בצד לשנייה.‬
‫כי יש לי עוד עובדה מדהימה שתמותו עליה.‬
‫זה אמיתי. המדענים יודעים‬ ‫את זה כבר כמעט 20 שנה.‬
‫אם אתם מאמינים במדע.‬
‫יודעים ש...‬
‫וזהו זה.‬
‫זרע יכול להריח.‬
‫אני יודעת ש... כולנו יודעים שלזרע יש ריח.‬
‫אבל...‬
‫תאים של זרע... גנן גידל דגן בגן...‬
‫שרה, קדימה, תתרכזי.‬
‫זה ערב חשוב.‬
‫אבל ברצינות.‬
‫לתאי זרע יש חוש ריח.‬
‫יש להם חוש ריח. זה אמיתי.‬
‫ואתם מבינים מה זה אומר.‬ ‫זה אומר שהזרע הוא חיים.‬
‫ואתם יודעים מה זה אומר.‬
‫אנחנו חייבים לחוקק חוקים על זה.‬
‫עלינו להגן על התינוקות.‬
‫אני רוצה... אני רוצה להציל את העוברים.‬
‫זה כל מה שחשוב לי, והנה מה שנעשה.‬
‫בפעם הבאה שבא לך להביא ביד לתוך גרב,‬
‫או לתוך חור הניקוז...‬
‫אתה שם נראה לי בחור‬ ‫שעושה את זה על הבטן.‬
‫לא משנה,‬
‫לא חשוב מה הסגנון שבו אתם עושים ביד‬
‫ואני לא שופטת.‬
‫צדקתי, נכון?‬
‫יש לי חוש.‬
‫אילו רק זה היה כוח על‬ ‫שיכול להציל את העולם.‬
‫אבל...‬
‫זה מה שנעשה. לפני שאתה עושה ביד...‬
‫לא משנה מה הסגנון...‬
‫בא לי להמשיך עם זה.‬
‫אתה עושה את זה בלי ידיים,‬ ‫מזיין את המזרון.‬
‫אתה פשוט שוכב שם...‬
‫תמצמץ פעם אחת אם... ידעתי!‬
‫אתם משתפים איתי פעולה.‬
‫אתם נחמדים.‬
‫טוב. קדימה, שרה.‬
‫לפני שאתה עושה את זה,‬ ‫אתה תבוא למרפאה.‬
‫אנחנו ניקח משהו ארוך ודק,‬
‫בעצם מצלמת גו פרו בצורת מסרגה.‬
‫ונדחוף את זה לשופכה, כאילו לחור שבפין‬
‫ממש למעלה. תדמיינו את זה.‬
‫ואז למטה אל תוך שק האשכים.‬
‫אנחנו נביא את מכשיר האולטרסאונד,‬
‫ואז תוכל ממש לראות‬
‫את החיים בתוך הביצים שלך.‬
‫אני באמת מאמינה‬
‫שרוב הגברים לא ירצו אפילו‬ ‫לעשות ביד אחרי דבר כזה.‬
‫וזה מקסים.‬
‫עסקי הבידור הם דבר מוזר.‬
‫אני לא יודעת למה קלטתי את זה בדיוק אז,‬
‫אבל לפני כמה שנים השתתפתי‬ ‫בפרק בסדרה "האישה הטובה".‬
‫בסדר? וזו כאילו דרמה משפטית‬
‫והיה ממש כיף.‬
‫אולי זה בגלל שישבתי שם‬ ‫וצפיתי בצילומים.‬
‫לא תאמינו איך זה עובד בתעשייה.‬ ‫זה מטורף.‬
‫כאילו, בסדר.‬
‫בואו נראה אם אצליח להסביר.‬
‫אז הסצנה היא חדר ישיבות גדול כזה,‬ ‫כי זו דרמה משפטית.‬
‫ויש שם מלא דמויות.‬
‫וכולם מדברים, וכל החרא הזה קורה.‬
‫אז הצילום הראשון שעושים,‬ ‫זה מבט רחב כזה של כל הסצנה‬
‫עם כל הדמויות והכול.‬
‫הם עושים את זה כמה פעמים,‬ ‫ואז הם מתקרבים‬
‫ומצלמים פריים צר יותר ובו‬
‫יש רק איזה שלוש דמויות.‬
‫ואז כשיוצאים מהסצנה הזו,‬ ‫בראש שלנו אנחנו רואים את כל החדר‬
‫כי כבר ראינו אותו.‬
‫אבל במציאות, כשמצלמים,‬ ‫שאר החדר אפילו לא קיים.‬
‫זה מלא ב...‬
‫לוחות תאורה ומצלמות ופנסים‬
‫ועוד מלא ציוד אחר.‬
‫אני לא מכירה את כל השמות.‬
‫צלמים וכל החרא הזה.‬
‫אז כריסטין ברנסקי תגיד משהו כמו:‬
‫"אני רוצה שהמסמכים יהיו אצלי‬ ‫על השולחן ביום שני."‬
‫והיא לובשת את החליפה ונועלת נעלי עקב.‬
‫וכריסטין ברנסקי יושבת שם מקופלת‬ ‫כי היא לא ממש יכולה לצאת‬
‫כי כל כך הרבה דברים חוסמים לה את הדרך.‬
‫אבל היא חייבת להתכופף נמוך ככל האפשר‬
‫כדי שלא תסתיר את התאורה בשאר הסצנה.‬
‫בשביל השחקנים שממשיכים. אז היא ככה.‬
‫ואז ג'וש צ'ארלס אומר:‬
‫"היא ממש תופעה. נתראה ביום שני."‬
‫וכל מה שאתם רואים עובד ככה.‬
‫תקעתי גרעפס.‬
‫אני בן אדם.‬
‫לפני שלושה שבועות, עמדתי ברמזור אדום.‬
‫לא רגע, שימו את זה בצד רגע. טוב.‬
‫כשהייתי בת עשר בניו המפשיר,‬ ‫השתתפתי בחוג למשחק.‬
‫זה קשור.‬
‫קודם כל, המורה היה מרושע.‬
‫אני זוכרת שהוא אמר‬
‫שאחת המשימות היתה‬ ‫להביא את השיר האהוב עליך‬
‫ולשחק אותו.‬
‫אז הבאתי את השיר האהוב עליי שהיה...‬
‫"אל תפסיקו להאמין"‬ ‫(שיר הבחירות של קלינטון).‬
‫סליחה.‬
‫ואני חשבתי שלשחק את השיר‬ ‫זה פשוט לשיר אותו ללא קול‬
‫אז עשיתי כזה:‬
‫והוא השתולל.‬
‫והלוואי שבגיל עשר היה לי השכל לחשוב:‬
‫"את יודעת מה? בטח עובר עליו משהו.‬
‫זה שלו."‬
‫לא. לא ידעתי לעשות את זה בגיל עשר.‬
‫פשוט חשבתי שאני גרועה.‬
‫אבל זה לא הסיפור שרציתי לספר.‬
‫אז בשיעור המשחק הראשון, הוא אמר:‬
‫"לשחק‬
‫זה להשיב."‬
‫ואני כזה: "מה זאת אומרת?"‬
‫כאילו: "שוב"?‬
‫ידעתי ש"שוב" זה עוד פעם.‬
‫אז אני כזה "לשחק שוב?"‬
‫בכל מקרה...‬
‫לפני שלושה שבועות עמדתי ברמזור אדום.‬
‫ופתאום חשבתי:‬
‫"אה, להשיב.‬
‫הבנתי.‬
‫אה כן.‬
‫אני מסכימה עם זה. לשחק זה להשיב.‬
‫היית צריך להגיד את זה ככה."‬
‫תבונה‬
‫רדומה.‬
‫זה הנושא של הקטע הזה‬ ‫כשאני מציגה את המופע.‬
‫תבונה רדומה.‬
‫שלחו אותי לקייטנה עם שינה‬
‫בכל שנה החל מגיל שש.‬
‫וזה היה נורא עבורי‬
‫כי הרטבתי במיטה כל הזמן‬ ‫עד גיל 15 בערך.‬
‫אז זה היה סיוט.‬
‫רכשתי כישורים רבים, כמו הכחשה מוחלטת.‬
‫סידור מיטה מעל סדינים ספוגים בשתן‬ ‫בעודי מסריחה מפיפי‬
‫והעמדת פנים שזה לא קרה.‬
‫איזה מין הורים שולחים ילדה שמרטיבה‬ ‫לקייטנה עם שינה?‬
‫הם בטח מפלצות. לא.‬
‫הם לא מפלצות.‬
‫אז זהו.‬
‫אבא שלי...‬
‫אבא שלו פירק אותו במכות כל יום.‬
‫ואז במהלך שנת הלימודים הוא נשלח לגויים.‬
‫לפנימייה, סליחה.‬
‫לפנימייה.‬
‫ואז בפנימייה‬
‫דפקו לו מכות בכל יום.‬
‫קראו לו יהודי מסריח‬
‫כי בזמנו, כאילו...‬
‫אמריקה היתה נפלאה.‬
‫ואז...‬
‫ואז ב... בסדר.‬
‫זה היה די טוב.‬
‫ואז בקיץ,‬
‫הוא הלך לקייטנה והוא פרח.‬
‫הוא היה כוכב ושם הוא היה‬ ‫כל מה שהוא רצה להיות.‬
‫ואז ההורים פשוט חושבים...‬
‫הוא פשוט חשב, "קייטנה זה דבר נהדר.‬
‫זה יעצב אותה. זה יהיה האושר שלה.‬
‫כי זה מה שזה היה עבורי." מבינים?‬
‫אז הייתי צריכה ללכת לקייטנה.‬
‫וכפיצוי הוא היה נותן לי ספרי בדיחות.‬
‫כי אהבתי בדיחות.‬
‫ואולי הייתי יכולה לרכוש ככה חברים.‬
‫אני זוכרת את הקיץ בו הייתי בת שמונה‬
‫כי למדתי לקרוא כשהייתי בת שבע.‬
‫היה מישהו בקהל בוורמונט שאמר על זה,‬ ‫"אני הייתי בן ארבע."‬
‫סחתין עליך. אני הייתי בת שבע.‬
‫אני למדתי לקרוא בגיל שבע.‬
‫אז הייתי בת שמונה, התרגשתי.‬
‫היו לי ספרים, רציתי לקרוא.‬
‫ולאבא שלי אין גבולות.‬
‫אני לא יודעת אם הוא בכלל ריפרף‬ ‫בספרים האלה,‬
‫אבל אלה היו "בדיחות חסרות טעם"‬ ‫כרך אחד ושניים.‬
‫ואני זוכרת את הבדיחה הראשונה‬ ‫בעמוד הראשון.‬
‫היא היתה באורך פסקה‬ ‫אבל אני יכולה לספר אותה בשתי שניות.‬
‫זה היה "כיפה אדומה, בלה בלה בלה."‬
‫ואז הזאב הרע אומר: "אני אוכל אותך."‬
‫והיא כזה: "אוכל, אוכל.‬
‫אף אחד כבר לא מזדיין?"‬
‫ואני הייתי כזה: "למה הכוונה?"‬
‫ואז כשהייתי בת 30, חשבתי:‬ ‫"אלוהים אדירים‬
‫זה כל כך לא יאה."‬
‫הוא לא... אבא שלי... לאבא שלי אין גבולות.‬
‫הוא לא מתנהג בצורה...‬
‫הוא התנהג אלינו כאילו היינו החבר'ה.‬
‫אני זוכרת פעם אחת כשהייתי ממש קטנה,‬
‫הוא ואמא שלי הלכו לדאבל דייט.‬
‫וכשהוא חזר הביתה,‬ ‫הוא התיישב בכניסה לבית.‬
‫והיה שם ספסל כזה בכניסה.‬
‫וישבתי שם ושאלתי אותו איך היה.‬
‫והוא אמר: "זה היה פשוט אסון.‬
‫היינו אמורים לצאת עם הזוג סטרלינג‬
‫והגיע רק מר סטרלינג‬
‫כי הוא אמר שגב' סטרלינג במחזור.‬
‫וכשהיא מקבלת מחזור,‬ ‫זה יוצא בגושים כמו כבד עוף."‬
‫ואני כזה: "אני לא צריכה לשמוע את זה."‬
‫חשבתי: "אבא, אני מבינה.‬
‫אני בת חמש, ואני לא צריכה לדעת את זה."‬
‫אבל אבא שלי...‬
‫הוא פרח בקייטנה.‬
‫ואלה החברים הטובים ביותר שלו עד היום.‬
‫החברים הטובים ביותר שלו‬ ‫הם החברים מהקייטנה.‬
‫והוא עומד להיות בן 80‬ ‫ואפילו תהיה להם פגישת מחזור.‬
‫ויש לו תמונה של כולם‬ ‫כשהם הפכו למדריכים.‬
‫וזה מדהים. זה משנת 1953.‬
‫ואמרתי: "אבא, אתה חייב לשלוח לי את זה."‬
‫והוא שלח לי את זה עם מקרא‬ ‫ובו שמות האנשים‬
‫ומה הם עושים היום. וזה הלך ככה.‬
‫"זה פיל הולמן. הוא שופט היום.‬
‫זה ארני גולדשטיין.‬
‫הוא הבעלים של "חנות הבדים של מרטין."‬
‫זה דני גולד.‬
‫דני גולד פעם מצץ‬ ‫לפאנצ'י קריימר וכולנו צפינו.‬
‫זה סיי שוורץ.‬
‫הוא עובד במסעדת "מלך הצדפות".‬
‫זה... הוא...‬
‫זה מוריס סיימון.‬
‫זה פאנצ'י קריימר.‬
‫זה...‬
‫ואמרתי: "אבא, או שתתחיל עם זה‬ ‫או שתסיים עם זה."‬
‫אין לו חוש לזה.‬
‫אז הוא הלך לקייטנה בכל שנה‬ ‫עד שהפך למדריך.‬
‫ואנחנו חושבים על מדריכים כעל מבוגרים.‬
‫אבל הם ילדים בני 16.‬
‫אז הוא היה צריך למלא טופס עבור כל חניך‬
‫בכל שבוע.‬
‫ובטופס היו שאלות כגון "הוא מתנהג יפה?‬
‫הוא ישן טוב? הוא מצחצח שיניים?‬
‫הוא הולך לשירותים?"‬
‫ומתחת לזה היה כתוב "מ.ל.".‬
‫ואבא שלי לא ידע מה זה אומר.‬
‫אבל הוא התבייש לשאול.‬
‫אז הוא פשוט הפעיל את השכל, וחשב‬
‫"טוב, זה אחרי השאלה על השירותים,‬ ‫אז זה כנראה‬
‫'משלשל או לא'."‬
‫אז במשך קיץ שלם,‬
‫אבא שלי ביקש מהחניכים שלו לקרוא לו‬
‫אחרי שחירבנו‬
‫כדי שהוא יוכל לבדוק את הקקי.‬
‫ולהעריך אם זה‬
‫שלשול או לא.‬
‫אני מתה על זה.‬
‫זה פשוט אומר שיש דור שלם של זקנים‬ ‫שעוברים עכשיו טיפול פסיכולוגי‬
‫ואומרים:‬
‫"טוב, היה לי מדריך בקייטנה‬ ‫שהיה אובססיבי לגבי הקקי שלי.‬
‫זה...?"‬
‫עברת התעללות מינית.‬
‫אה, הכוונה היתה ל"מכתב להורים".‬
‫אבל מזל שהוא לא שאל.‬
‫זה היה יכול להיות כל כך מביך.‬
‫ההורים שלי התגרשו כשהייתי בת שבע.‬
‫ואמא שלי חזרה לקולג'‬ ‫כדי לסיים את התואר שלה.‬
‫האחיות שלי היו גדולות.‬
‫אז שמרו עליי נזירות.‬
‫הלכתי לבית נזירות... למנזר, אני מניחה.‬
‫אבל זה נראה כמו‬
‫כמו בית ויקטוריאני‬ ‫או משהו כזה ובו היו נזירות.‬
‫והיה להם מעון.‬
‫ומאז יצא לי לפגוש נזירות מדהימות.‬
‫אבל אלה לא היו. אלה היו בנות זונות.‬
‫הן היו.‬
‫הן הרביצו לנו.‬
‫זה היה... מעולם לא היכו אותי קודם.‬
‫ופחדתי מהן כל כך.‬
‫אם לא ישנו על המזרנים הקטנים‬ ‫בזמן המנוחה,‬
‫הן היו מרביצות לנו.‬
‫ואז בארוחת הצהריים היינו יוצאים ליער,‬ ‫כי זה בניו המפשיר,‬
‫ונתנו לנו כריכים עם חמאת בוטנים וריבה‬
‫והיינו חייבים לאכול הכול‬ ‫או שהיו מרביצים לנו.‬
‫ואני אהבתי חמאת בוטנים וריבה.‬
‫אבל זה היה משהו אחר.‬
‫זה היה חמאת בוטנים וקונפיטורה.‬
‫וקונפיטורה היא...‬
‫לא טעמתי קונפיטורה קודם לכן.‬
‫זה שונה.‬
‫יש בזה חתיכות.‬
‫אבל היינו חייבים לאכול הכול‬ ‫או שהיו מרביצים לנו.‬
‫כל כך פחדתי‬
‫כי אז לא ידעתי שאני יכולה לשאת אגרוף.‬
‫ואז... טוב רגע, חכו.‬
‫שימו את זה בצד רגע.‬
‫שימו את זה בצד בזמן‬ ‫שאני מספרת לכם משהו.‬
‫זו התנהגות אנושית‬ ‫ובה אנחנו מספרים לעצמנו‬
‫סיפורי אימה.‬
‫אימה.‬
‫סיפורי אימה. אנחנו מספרים לעצמנו‬
‫אמרתי את זה יותר מדי פעמים.‬
‫אנחנו מספרים לעצמנו סיפורי אימה.‬
‫זה פשוט טבע האדם.‬
‫אנחנו אומרים, "אני חייבת‬ ‫לעבור את הסדק הזה בכביש‬
‫לפני שהאוטו הזה עובר לידי, או שאמות."‬
‫זו לא רק את. זה כולם.‬
‫כולם עושים את זה.‬
‫הפסיכולוגית שלי אומרת‬ ‫שכך אנחנו מתמודדים עם המוות.‬
‫אז אכלתי כריך חמאת בוטנים וקונפיטורה.‬
‫וסיפרתי לעצמי סיפורי אימה.‬
‫וסיפור האימה היה‬
‫שהקונפיטורה היתה הדם‬ ‫מהווסת של הנזירות.‬
‫אבל הייתי צריכה לאכול הכול,‬ ‫כי כל כך פחדתי מהמכות.‬
‫אכלתי את זה ככה.‬
‫וטרפתי את זה. אני לא יודעת מה‬
‫הכניס לי לראש‬
‫שבקונפיטורה יהיו גושים כאלה‬ ‫כמו כבד עוף...‬
‫טוב, אני הולכת לנסות לספר לכם סיפור.‬
‫כמעט מתתי בקיץ האחרון.‬
‫באמת שכמעט מתתי בקיץ האחרון.‬
‫הייתי בסיבוב הופעות.‬
‫היה לי כאב גרון נוראי.‬
‫לא התייחסתי לזה כל כך.‬
‫זה הפך לצינון כזה.‬
‫ואז הגעתי הביתה, ושוב היה לי כאב גרון.‬
‫אז חשבתי, "אני בבית. אלך לרופא."‬
‫שזה משהו שאני לא עושה.‬
‫אז הלכתי לרופא.‬
‫והייתי צריכה לחכות הרבה.‬
‫ורציתי להגיד "לעזאזל עם זה," אבל נשארתי.‬
‫והוא מסתכל בגרון שלי ואומר:‬
‫"אנחנו הולכים למיון."‬
‫היה לי כמו אבצס כזה בחלק העליון‬
‫של קנה הנשימה, שמשם אנחנו נושמים.‬
‫אז או שהאבצס הזה יגדל בעוד מילימטר‬
‫ויחסום את הנשימה שלי ואמות,‬
‫או שהוא יתפוצץ.‬
‫והוא מלא ברעל, וזה יהרוג אותי.‬
‫אל תפחדו. זה נדיר מאוד, זה לא יקרה לכם.‬
‫אלא אם כן זה יקרה.‬
‫אבל...‬
‫אז הייתי צריכה ללכת לבית החולים.‬
‫ונתנו לי... הרדמה...‬
‫איזו תרופה‬
‫שתרגיע אותי לפני הניתוח.‬
‫ובלי שידעתי,‬
‫הם סיפרו לחברה שלי איימי‬ ‫ולחבר שלי מייקל,‬
‫"זה ניתוח מאוד מסוכן.‬
‫היא עלולה לא לשרוד.‬
‫זה מסוכן מאוד."‬
‫ובזמן הזה, אני מרגישה בסדר.‬
‫ואומרת, "אני לא מסטולה מספיק."‬
‫התלוננתי שאני לא מסטולה מספיק.‬
‫ואני יכולה לספר לכם בדיוק מה קרה,‬ ‫כי איימי היתה חסרת טאקט מספיק‬
‫כדי להקליט את כל הסיפור.‬
‫אז...‬
‫רואים אותי אומרת,‬ ‫"אני לא מסטולה מספיק."‬
‫והם אומרים "את בסדר".‬
‫ואז הוכחתי להם שאני לא מסטולה מספיק‬
‫בכך שהסברתי להם את ברקזיט.‬
‫וזה היה מלא בטיעונים מורכבים ובדעות.‬
‫זה היה ממש מושלם.‬
‫ושומעים את המרדים אומר:‬
‫"וואו, היא ממש צודקת."‬
‫ואז...‬
‫ואז רואים שהם מסיעים אותי משם.‬
‫ומייקל ואיימי לא יכלו ללוות אותי‬
‫מעבר לדלתות לחדרי הניתוח.‬
‫אז כשעזבתי, אמרתי למייקל,‬ ‫וזה משהו שאנחנו אוהבים לעשות‬
‫אם בדיוק נסגרת הדלת במעלית או משהו,‬
‫"אני רוצה לצאת עם אחרים."‬
‫ואז...‬
‫הדבר האחרון שרואים בווידאו‬ ‫זה אותי מסתכלת לטלפון שלה‬
‫ואומרת, "תראו את זה בהילוך איטי‬ ‫בסרטון הלוויה שלי."‬
‫אז...‬
‫אז עברתי את הניתוח.‬
‫ונשארתי בחיים.‬
‫אבל זה היה... זה היה שבוע קשה‬
‫כי יש לי לחץ דם נמוך מאוד כנראה.‬
‫ולא יכלו להרדים אותי.‬
‫אז הייתי צריכה...‬
‫ברגע שסיימו עם הניתוח,‬ ‫הכניסו לי צינור לנשימה.‬
‫ואז, כיוון שזה הטבע האנושי,‬ ‫אם אתה בהכרה,‬
‫להוציא משהו שתקוע לך בגרון‬
‫היו צריכים לקשור לי את הידיים.‬
‫אז בכל פעם שהתעוררתי,‬
‫ניסיתי להוציא את הדבר הזה מהגרון.‬
‫ואז הייתי קולטת שהידיים שלי קשורות.‬
‫ואז חשבתי מה שכל אחד היה חושב‬
‫במצב הזה, שזה "דעא"ש חטפו אותי."‬
‫וזה היה כל כך מפחיד.‬
‫ואז אחת האחיות שלי היתה צריכה‬ ‫לבוא ולהגיד לי:‬
‫"מותק, את בסדר. עברת ניתוח.‬
‫היו צריכים לקשור לך..." ואז הייתי מבינה.‬
‫ואז הייתי נרדמת,‬ ‫ודקה לאחר מכן הייתי מתעוררת‬
‫ושוב הסיפור הזה.‬
‫זה היה מפחיד מאוד.‬
‫זה היה סיוט. אני לא זוכרת...‬
‫הייתי ערה, אבל אני לא זוכרת כלום.‬
‫והיו שם כמה סיפורים מצחיקים.‬
‫כמו למשל...‬
‫גירד לי נורא.‬
‫התרופה שהיתה בתוכי גרמה‬ ‫לגירודים נוראיים.‬
‫אבל הידיים שלי היו קשורות.‬
‫אז האחיות שלי היו רבות עם האחיות‬
‫שישחררו יד אחת כדי שאוכל לגרד.‬
‫אז הן עשו את זה בסוף.‬
‫וזה היה...‬
‫היה לי גירוד ממש ליד... ליד הפות.‬
‫וזו היתה הקלה ענקית.‬
‫אז חבר שלי ג'ון עמד שם בפינה.‬
‫ואני לא זוכרת את זה, זה מה שסיפרו לי.‬
‫הוצאתי את היד שלי.‬
‫והגשתי אותה לג'ון.‬
‫פעם אחרת, כשהידיים שלי היו קשורות...‬
‫זה שהגשתי אותה?‬
‫ואז הוא כזה...‬
‫בדמיון שלי. אני לא זוכרת.‬
‫ובפעם אחרת,‬
‫כך סיפרו לי, היתה אחות בחדר.‬
‫ואיכשהו, אפילו שלא היו לי פה או ידיים‬
‫הבהרתי לה שזה מצב חירום.‬
‫אני חייבת להגיד לה משהו.‬ ‫והם נתנו לי דף ועיפרון.‬
‫וכתבתי, וזה היה כל כך חשוב‬
‫וסוף סוף סיימתי והראיתי לה.‬
‫והיא מסתכלת על זה וכתוב שם,‬ ‫"את גרה עם אמא שלך?"‬
‫עם ציור של זין.‬
‫ואני חושבת...‬
‫זה ממש מוכיח שברגע‬ ‫שהמוח המודע לא מעורב‬
‫זה ממש גאונות קומית.‬
‫הגענו לסוף מעשה.‬
‫עשית את הקול הזה כי התרשמת מכך‬ ‫שאני מכירה את המונח הזה?‬
‫תודה.‬
‫היית קולני מאוד,‬ ‫אבל בדיוק במידה הרצויה.‬
‫על לא דבר.‬
‫בפעם הבאה שאתם רוצים‬ ‫לעודד אותי או משהו,‬
‫בואו נעשה דבר כזה. אפשר לעשות ככה:‬
‫טוב, סוף מעשה.‬
‫אמרתי את זה נכון?‬
‫עכשיו נצטרך לתפוס צילום שלך עושה את זה.‬
‫כן, כי אנחנו כאן.‬
‫ישו חוזר ושב.‬
‫אה לא, אני על הגב.‬
‫זה מה שכתוב.‬
‫זה היה מים, הוא הפך את זה לשפיך.‬
‫נכון שזה מבריק?‬
‫אני לא יודעת אם יש אלוהים.‬
‫כלומר, אני לא יכולה לדמיין שיש אלוהים.‬
‫אבל אני לא יודעת.‬
‫גם אתם לא, מבינים?‬
‫אבל אם יש אלוהים, זה אלוהים‬
‫שסבבה לו עם רצח,‬
‫ועם ילדים רעבים, ושיעורי ספינינג.‬
‫כל זוועות העולם.‬
‫אני הולכת...‬
‫שיעורי ספינינג זה דבר נהדר‬
‫אם את אוהבת לקבל מכות‬ ‫בפות 70 פעם בדקה.‬
‫בעוד ים של...‬
‫תודה על הבדיחה, סטיב...‬
‫בעוד ים של אנשים לבנים שרים‬ ‫את המילה "כושי" בעליצות.‬
‫זה בגלל שמשמיעים שם מוסיקת היפ הופ.‬
‫הייתי צריכה להסביר את זה?‬
‫אלוהים.‬
‫חשבתם לעצמכם, "זה מה שעושים שם?‬
‫אפשר לשרוף קלוריות ככה?"‬
‫כן.‬
‫אני מרגישה...‬
‫אני מרגישה כמו מתחזה,‬ ‫כי אני מדברת כל כך הרבה‬
‫על אלוהים וישו וכל זה.‬
‫ואני מתביישת להודות, אבל אודה בזה.‬
‫לא קראתי את התנ"ך.‬
‫ניסיתי. ממש ניסיתי.‬
‫להגנתי ייאמר שהוא בלתי ניתן לקריאה.‬
‫הוא כל כך משעמם.‬
‫הוא כל כך עמוס בפרטים.‬
‫אבל הוא לא עמוק כמו שהוא מנסה להיות.‬
‫זה כמו לקרוא איזה פיילוט גרוע‬ ‫ל"משחקי הכס".‬
‫מתי זה חוזר, משחקי הכס?‬
‫לא לפני יוני.‬
‫אפריל?‬
‫יוני.‬ ‫-יוני?‬
‫הרגע היה יוני.‬
‫אלוהים.‬
‫אני מתה על זה.‬
‫זה לא מושלם.‬
‫אבל זה לא מושלם.‬
‫כי, תראו, כולם לובשים 400 קילו של שריון.‬
‫ואז כלום מכאן ועד לכאן.‬
‫האזור הזה הוא פשוט כדי לנשום.‬
‫אתם יודעים מה היתה סיבת המוות‬ ‫מספר אחת בעידן משחקי הכס?‬
‫דקירות בצוואר.‬
‫עריפת ראשים.‬
‫שיסוף גרונות.‬
‫אני רק אומרת שבעבר הבדיוני,‬ ‫יש איזה פחח שצריכים לפטר אותו.‬
‫באפליקציה שבה אני מפעילה את טוויטר,‬ ‫אני יכולה...‬
‫שיואו, זה נשמע כל כך זקן.‬
‫באפליקציה שבה אני מפעילה את טוויטר.‬
‫אני יכולה לתזמן את הציוצים.‬
‫כי לפעמים אני יכולה לחשוב‬ ‫על שניים או שלושה ציוצים.‬
‫ואני לא רוצה להאביס אתכם.‬
‫אני מרווחת אותם.‬
‫לפני שנים רבות,‬ ‫בעצם בתחילת עידן הטוויטר,‬
‫תזמנתי ציוץ.‬
‫כיוונתי אותו לשעה 20:05,‬ ‫לפי שעון החוף המערבי.‬
‫למה שאזכור את זה?‬
‫כי ב-20:00 בשעון החוף המערבי,‬
‫לכדנו והרגנו את אוסמה בן לאדן.‬
‫עולם הטוויטר היה כמרקחה.‬
‫בשעה 20:05,‬
‫אני צייצתי:‬
‫"למה הקקי של הכלבה שלי יוצא קר?"‬
‫אני רק מזכירה שתזמנתי את הציוץ הזה.‬
‫עד כדי כך חשבתי שזה מוצלח.‬
‫ואני קצת מרגישה כמו פיטר סלרס‬ ‫ב"להיות שם".‬
‫אנשים מייחסים לי עומק רב יותר‬ ‫ממה שיש לי.‬
‫בטח היו אנשים שראו את הציוץ הזה וחשבו:‬
‫"אתם יודעים מה? זה היה קר.‬ ‫אבל זה התפקיד (נשמע כמו קקי) שלנו."‬
‫טוב, ובזה אסיים.‬
‫אני מניחה שהקהל כאן די חסר אלוהים.‬
‫הייתי בסיבוב הופעות,‬ ‫ואני אוהבת לסיים בשאלה...‬
‫אני מרגישה כמו בריון‬ ‫כי זה כל כך חסר אלוהים.‬
‫בדרך כלל, בשאר המדינות בארה"ב‬
‫אני היחידה שאין לה אלוהים,‬
‫ואז אני לא מרגישה כמו מניאקית.‬
‫אבל האם יש מישהו כאן שמאמין באלוהים?‬
‫לא "אני מאמין שיש משהו,"‬ ‫אלא דת ממוסדת.‬
‫כמו נוצרי, מוסלמי, יהודי...‬
‫יש לכם חמש שניות‬ ‫להרים את היד אם אתם בקטע.‬
‫לא חשבתי.‬
‫ברצינות?‬
‫תוכל להתקרב לכאן כדי שאשאר באור?‬
‫אבל פשוט תתקרב לבמה.‬
‫מהי הדת שלך?‬
‫הייתי אומר שאני נוצרי.‬
‫היית אומר שאתה נוצרי?‬
‫אפשר לקרוא לזה בהרבה שמות.‬
‫אני פרוטסטנטי.‬
‫אני מסווג את עצמי כשייך לזרם הלותראני.‬
‫בסדר.‬
‫טוב.‬
‫מה שמך, אדוני?‬
‫טרוי.‬ ‫-היי, טרוי.‬
‫היי.‬ ‫-תודה שאתה עושה את זה.‬
‫זה מאוד אמיץ.‬
‫אנחנו בלוס אנג'לס.‬ ‫מאוד נטול אלוהים כאן.‬
‫אני מושכת את חסרי האלוהים.‬
‫אז אני לא רוצה שתרגיש‬ ‫שאתה תחת מתקפה.‬
‫זה בסדר, הרמתי את היד מרצון.‬
‫איך אמרת שקוראים לך? טרוי?‬
‫טרוי.‬ ‫-טוב. זה כיף.‬
‫בסדר, טרוי.‬
‫אני מתה לשאול את השאלה הזו.‬
‫אני כל כך שמחה שיש פה מישהו‬ ‫שהוא בעניין של אלוהים.‬
‫טוב, אתה נוצרי.‬
‫כן.‬ ‫-באזור הפרוטסטנטי.‬
‫זו שאלה...‬
‫שאני חושבת שאפילו צריכה‬ ‫להיות אחת השאלות הגדולות.‬
‫טוב.‬
‫כן או לא.‬
‫האם היית נותן לאלוהים לגמור לך בפה?‬
‫לא, לא.‬ ‫-לא?‬
‫לא.‬ ‫-טוב, תחזור למקום שלך.‬
‫אלוהים, לא.‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה רבה, טרוי.‬
‫לא, זה מדהים בעיניי.‬
‫ועם זאת, לא יוצא דופן.‬
‫לא תשובה יוצאת דופן, אני אומרת לכם.‬
‫לדעתי התשובה חייבת להיות כן.‬
‫אבל אספר לכם‬ ‫שבסיבוב ההופעות שלי ברחבי אמריקה,‬
‫לפחות 80 אחוז מהגברים אומרים לא,‬ ‫כמו טרוי.‬
‫אז כל הכבוד על זה שאתה לא יוצא דופן.‬
‫ועם זאת, עדיין טועה, לפי דעתי.‬
‫זה כל כך קטנוני לדעתי.‬
‫כי עד עכשיו, טרוי, אתה אומר "אלוהים,‬
‫אני יודע שיש איידס, ואונס‬
‫ורעב ורצח עם ומוות.‬
‫אבל אני יודע שיש לך תוכנית,‬ ‫ואני נועדתי להיות הנתין שלך.‬
‫אלא אם כן אתה נותן שפיך.‬
‫אז אני לא בעסק."‬
‫זה כל כך קטנוני.‬
‫אלוהים אמר לאברהם להרוג את הבן שלו.‬
‫ואתם יודעים מה אברהם אמר?‬
‫"סבבה. איציק!‬
‫בוא הנה."‬
‫אני יודעת, לא קראתי את התנ"ך, אבל כולם‬ ‫יודעים שלבן של אברהם קראו איציק.‬
‫ואברהם עמד לרצוח את הבן שלו.‬
‫ואז ממש לפני שהוא עשה את זה,‬ ‫אלוהים אמר "אני צוחק.‬
‫אני יכול לגמור לך בפה?"‬
‫ואז אברהם אמר, "זה מבחן לאמונה שלי?"‬
‫ואלוהים אמר "בטח. כן".‬
‫ואז אלוהים גמר לאברהם...‬
‫זה קצת הופך לפרק שנכתב על ידי מעריצים,‬ ‫אבל אלוהים גמר לאברהם בפה‬
‫ואברהם אומר:‬
‫"וואו, באמת חשבתי שברגע האחרון תעצור‬
‫כמו שעצרת עם העניין של להרוג את..."‬
‫או בעצם, "כמו שעצרת עם העניין‬ ‫של להרוג את הבן שלי."‬
‫ואז אלוהים כזה: "נסתרות הן דרכי האל."‬
‫תודה רבה לכולכם.‬
‫טוב.‬ ‫-אני חדה כתער.‬
‫בבקשה.‬ ‫-אבל הם באמת הכניסו לי משהו‬
‫לווריד. וזה מרגיש כאילו...‬
‫שאני מתמסטלת.‬
‫אני מתמסטלת?‬
‫זה מרגיש...‬
‫למען האמת, זה לא ביג דיל.‬
‫זה לא מאוד חזק.‬
‫אני מרגישה שאני יכולה...‬
‫אני מרגישה שאני יכולה לנהל ויכוח פוליטי.‬
‫תסבירי לי את ברקזיט.‬
‫ברקזיט זה האנשים האלה‬
‫שקוראים לילדים שלהם בנטלי‬
‫כי הם חושבים שזה ברמה גבוהה.‬
‫אלה האנשים שמצביעים עבור ברקזיט.‬
‫תמימים ולא מבינים.‬
‫הם חושבים שזה לטובתם.‬
‫הם מצביעים בניגוד לטובתם.‬
‫הדברים האלה שהאיחוד האירופי מספק‬ ‫כדי שיוכלו לחיות בצורה טובה.‬
‫הם פשוט העיפו את זה.‬
‫והם סומכים על שירותי הבריאות באנגליה,‬ ‫שזו היתה הבטחה ריקה מתוכן.‬
‫אתה מבין.‬
‫אז מה תעשה? יש מלא בנטלי בעולם.‬
‫ומלא מרצדס ופורשה.‬
‫והם יהיו חשפנים.‬
‫אבל חלק מהם יהיו אולי שופטים‬ ‫בבית המשפט העליון.‬
‫ויש בי תקווה.‬
‫ואני מאמינה באנושות.‬
‫אנחנו כולנו שומעים את אותו...‬
‫אותם השקרים.‬
‫אולי כדאי...‬
‫והיא מדברת בהיגיון.‬ ‫-אולי כדאי לתת לה עוד.‬
‫נכון. אני לא מסטולה כל כך.‬
‫לא, זה נכון.‬
‫את מושלמת.‬
‫אתם מבינים, אם היו מדברים עם אנשים...‬
‫ככה היא כל הזמן.‬ ‫-אנשים שאין להם אינטרס‬
‫ואז יוכלו לקבל החלטה כנה ואמיתית‬
‫בהתאם למה שהם חושבים שהוא‬ ‫הטוב ביותר עבורם ועבור המדינה,‬
‫זו תהיה הצלחה מסחררת.‬
‫נכון?‬
‫אבל זה לא קורה, למרבה הצער.‬
‫אני בכלל עוד לא מסטולה.‬
‫החומר הזה חרא.‬
‫טוב...‬
‫הם הולכים להכניס אותי לחדר הניתוח‬
‫ולהרדים אותי למשך כמה ימים‬ ‫עם צינור הנשמה.‬
‫זה סוג חדש של דיאטה.‬
‫זה מה שחשבת שיקרה כשהתעוררת בבוקר?‬
‫זה לא מה שחשבתי.‬
‫טוב.‬ ‫-ביי. אני אוהבת את שניכם כל כך.‬
‫אוהבת אותך.‬ ‫-נתראה בקרוב.‬
‫נתראה בצד השני.‬ ‫-מייקל, אני רוצה לצאת עם אחרים.‬
‫לכי לעזאזל.‬
‫טוב, אוהבים אותך.‬
‫אוהבים אותך. ביי.‬
‫תראו את החלק הזה בהילוך איטי‬ ‫בסרטון הלוויה שלי.‬
‫תורגם על ידי:‬ ‫יעל נוסבאום‬