Downloaded from YTS.MX
UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor, vă rog s-o primiți cum se cuvine pe
Sarah Silverman.
Bună.
Vă mulțumesc.
Vă mulțumesc foarte mult.
Mă bucur mult că sunteți aici.
Regret faza cu detectoarele pentru metale.
E vina mea. Am
scris ceva pe Twitter, care i-a făcut pe unii
să simtă nevoia de a-și exprima dorința de a mă ucide.
Și...
regret că am invocat un puci.
Știam că nu se punea problema.
Știți, acum, dacă ești comedian, chiar trebuie să te gândești bine
înainte de a-ți publica gândurile, știți, pe Twitter.
Cine ne credem, președinți?
Nu e nevoie.
Dar e ceva apreciat.
Nu sunt o persoană sofisticată.
Eu nu...
Știți, eu port pijama dintr-o singură bucată.
N-am... Am prieteni care adoră bijuteriile, și-i ador.
Numai că... Eu nu înțeleg deloc valoarea bijuteriilor.
Acestea fiind spuse... Ador camerele drăguțe de hotel.
Simt nevoia să fac baie în cadă.
Așa că, le am și eu pe-ale mele.
Am tot fost pe drumuri
și m-am cazat la niște hoteluri chiar drăguțe.
Și nu mă plâng niciodată, fiindcă mă tem să nu par de genul
unei evreice plângăcioase.
Ceea ce e un stereotip.
Bazat pe realități și tipare.
După care, cum să spun, se extrapolează din aceste tipare.
De ce-ți expui cultura la tarabă, Sarah?
Scuze.
A râs cineva? Da. Bine.
Totuși, am făcut reproșuri.
Au fost la modul: „Totul e minunat.
Vă mulțumesc foarte mult.
Cu toate astea,
am observat că pare să fie
spermă pe...
Cred că se numește cuvertură.
Și... Sau pilotă.
În plus...
Mai e și pe aia... pe noptieră.
De asemenea, am observat că am spermă peste tot pe țâțe. Este...
Mă iertați.
Doar că, știți, dacă se poate...
Detest să mă plâng.
Dacă se poate obține ceva mai bun,
aș fi dispusă să mă mut”.
Vă puteți închipui cum sună când vorbesc așa?
E o amplificare bună.
Mă auziți cum vorbesc așa?
M-am epilat cu laser.
Și...
Chiar ați aplaudat la asta?
De parc-ați fi zis: „În sfârșit”.
M-am epilat cu laser.
Mi-a trebuit mult până să apuc.
Am vrut ca știința să ajungă pe culmi.
A fost de parcă am fi aterizat pe Marte, cred că era prin august 2012.
Nu vă impresionează că-mi amintesc data?
Ceea ce vreau să spun e că
oamenii au aterizat pe Marte în 2012.
Eu am așteptat încă patru ani.
După care am căutat cel mai apreciat salon pentru epilare cu laser
pe o rază de trei cvartale de la apartamentul meu.
Și m-am dus.
Se numea LaserAway.
Și...
nu era ceea ce...
Cred că am fost naivă și am crezut că doar te duci
și ți se... Ți se înlătură părul. Numai că procedura e mult mai lungă.
Pentru fiecare parte din corp pe care vrei s-o epilezi,
trebuie să treci prin opt ședințe distincte,
știți, ca pe fiecare...
Așadar, în cazul meu, a fost începând imediat de sub buric
până jos de tot.
După care, din nou în sus, cam până în talie.
Și... Nu e ciudat că sună ciudat? Și nici nu-i adevărat.
M-am epilat și pe brațe.
Numai că...
Pe voi nu pot să vă mint.
Nu pot.
Așa. Deci, ți se cere să plătești înainte.
Ceea ce pare foarte logic, dacă stau să mă gândesc.
Pentru că... doare foarte rău.
La a doua ședință, zici: „Vai, aș plăti bucuroasă 3.000 de dolari
ca să nu mai vin niciodată aici. Ar fi un chilipir.”
E ceva foarte dureros.
Iar eu am un... Simt că am un prag înalt...
Cele mai mult femei, cred eu, au un prag ridicat de suportabilitate.
Eu am primit pumni în față de trei ori. Dar e altă poveste, pentru altădată.
Și totuși...
E un cu totul alt soi de durere. E ca o terminație nervoasă...
Ca o terminare nervoasă.
Cum e când ți se dau mingi contra stresului să le strângi în pumn.
Iar atunci când desfaci degetele,
sunt, cum să spun, practic, piramide de praf.
Doare foarte rău.
Mi-aduc aminte cum îmi spuneam: „Ești femeie în toată firea.
Banii pe care-i arunci sunt ai tăi. Tu i-ai câștigat.
Poți să-i arunci pe fereastră. Nu contează.”
După a doua ședință, mă întorceam la mașină...
Chiar îmi amintesc exact cuvintele pe care mi le spuneam
în timp ce mă îndreptam spre mașină. Ceva de genul:
„Întâmplarea prin care ai trecut a fost o traumă.
A fost traumatică.”
Și exact în acel moment am primit un SMS de la iubitul meu,
care era pe atunci în Guatemala, trimis de UNICEF.
Și scria...
Scria: „Mi-am petrecut dimineața
cu o femeie care a văzut cum i-a fost asasinat fiul.”
Iar eu, în sinea mea: „Și asta ți se pare ceva rău?”
Fiindcă eu am...
Am dificultăți de percepție.
La modul că n-o dobândesc odată cu experiența, așa cred.
M-am tot plimbat pe-aici, prin Los Angeles, judecând oamenii.
Asta nu e fața mea cea mai frumoasă. Nu mă mândresc cu ea.
Numai că așa a fost scenariul.
Și-mi amintesc că-mi ziceam, în sinea mea: „Fir-ați voi să fiți
de panarame meschine, mărginite și materialiste.
Voi nu înțelegeți nimic”.
Cu poșetele voastre de, să zic, 1.500 de dolari.
Sunt doar poșete. Nu încape nimic în ele.
Luați-vă un rucsac. Sunteți ridicole.
Știți cum e? La modul: „Nici măcar nu înțelegeți.
Suntem ego-uri însuflețite, purtându-ne de parcă n-am fi doar fire de praf
pe alte fire de praf agitându-se prin spațiul cosmic.
Noi nu însemnăm nimic”.
După care, în clipa imediat următoare, îmi ziceam:
„Vreau să fiu celebră”.
Zău că vreau.
Mă simt de parcă aș merita să... Vreau să fiu celebră, și gata, stop.
Pur și simplu...
Vreau să fiu celebră pe stop.
Ceva de genul:
Nu, e ceva cu mai mult stoicism. De genul:
Tocmai am auzit-o râzând pe soră-mea.
A murit.
Ba nu, e aici. Am glumit. E aici.
Am... Am avut un câine, mulți ani.
Îmi era cel mai bun prieten.
Și mereu vorbeam cu el.
De câte ori eram acasă, vorbeam cu el.
La un moment dat, a murit și am încetat să mai vorbesc cu el.
Pare logic.
Sau nu? Nu știu. Adică, chiar e logic?
Face parte din conversație la fel de mult acum,
când e într-o cutie, pe biroul meu.
Am încetat... Cam așa stă treaba.
Am încetat să vorbesc cu mine însămi, fiindcă nu mai era niciun câine acolo.
E aiurea.
Așa că acum am o cățea, pe Mary.
Am... am salvat-o.
Sau, îmi place să cred, ea m-a salvat pe mine.
Nu știu cum s-o spun, ca să sune mai puțin idiot. Dar e a mea.
Și ea e lumea mea.
Și-o iubesc foarte mult.
Ea e totul pentru mine.
E tânără și plină de viață.
Și e obsedată de veverițe.
Și m-a cam molipsit și pe mine cu asta.
Și e, cum să zic, tare lipicioasă și ne tot jucăm.
Iar noaptea se lipește de mine și...
O să mă întrerup aici pentru o clipă și-o să mă întorc să spun că
replica aia cu veverița s-ar numi, în comedii, o glumă de umplutură.
Știam c-o să se râdă când am spus:
„E obsedată de veverițe și m-a cam molipsit și pe mine”.
Dar voi mergeți mereu pe gluma asta de bază.
Asta-i o glumă de umplutură. Ceea ce o face să fie și mai grozavă.
Acum am stricat-o, fiindcă m-am întors și, cum să zic, tot vorbesc despre ea.
Acum am stricat poanta.
Nu mai e o glumă de umplutură. Dar asta a fost.
A fost, probabil, pentru doar două persoane din sală,
dar aș zice că o glumă de umplutură e grozavă,
așa cum e grozav, să zicem...
Eu joc baschet. Dacă, să zicem, într-un meci amical
dai o aruncare frumoasă de trei puncte.
Dar, după asta, nu stai să zâmbești.
Te întorci imediat în apărare.
E ceva la fel de grozav ca o glumă de umplutură. Așa.
Așa că... Serios?
La asta nu s-a mai râs până acum.
Ei bine, nu e nevoie să vă retrageți râsetele.
Râdeți mai departe.
Deci...
Adevărul e că sunt... am devenit pasionată de veverițe.
Iar acum, o să vă fac să deveniți și voi pasionați de veverițe.
Nu glumesc.
Stați să vedeți.
Am învățat ceva nostim despre veverițe
și ard de nerăbdare să vă spun și vouă. Nu pot să... Sunt...
Bun. Iată despre ce e vorba. Este...
Veverițele...
nu reușesc să găsească 80% din ghindele pe care le ascund.
Pe bune?
Chiar e cel mai tare lucru pe care l-ați auzit în viața voastră?
În primul rând, animalele n-ar trebui să facă greșeli.
Dar, în al doilea...
Am făcut o descoperire care o să bubuie...
Țineți-vă de capete, fiindcă vă vor exploda creierii, naibii.
Iată cum se plantează copacii.
Ce naiba, pe bune?
Așa se plantează copacii.
Dumnezeu, sau universul, sau natura, sau ce pana mea o fi,
a creat căpățânile astea neliniștite,
paranoice,
care-și imaginează că toată lumea umblă după ghindele lor.
Nimeni nu umblă după ghindele voastre.
Nimeni altcineva, de pe lumea asta, nu mănâncă ghindă.
Numai voi.
Voi, care le ascundeți peste tot.
După care sunt atât de amețite de cap,
încât nu mai găsesc decât două din zece.
Veverițele plantează copaci.
În Israel.
Corect. Pe asta am pus-o de la mine. Nu e adevărată. Am pus-o de la mine.
Așadar, Mary e cățelușa mea.
Și o iubesc.
Și m-a făcut să devin pasionată de veverițe.
E tânără și plină de energie. Numai că...
o să moară...
Pentru că, e inevitabil.
Poate, peste două săptămâni, sau, poate, peste 12 ani.
Însă e inevitabil, iar perspectiva asta mă apasă.
Iar inima mea nu poate s-o suporte.
Am făcut o greșeală. Nu trebuia să-mi mai iau câine.
E prea mult.
Sunt...
Să nu mă judecați. O s-o eutanasiez acum. Pur și simplu...
Simt nevoia s-o fac.
Și, știți ceva? În apărarea mea,
în perspectivă istorică,
ori că moare mâine, pentru că o eutanasiez, ceea ce o să fac,
ori că moare de moarte bună peste 12 ani,
asta nu înseamnă nici măcar o clipă în perspectiva istoriei.
E exact același timp.
Așa că, am dreptate.
Plus că...
Ea n-o să moară în zadar, fiindc-o s-o răstignesc.
O, Doamne. Vă dați seama cât de drăguț o să fie?
Nu v-am zis, e micuță, și are, cum să zic, picioare lungi.
Și, cum să zic, picioarele ei oricum cam fac chestia asta, de la natură.
Și, pe urmă, cum să spun... va trebui să-i frâng labele din față.
Asta o să fac.
Auziți, dacă vrei să intri în legendă, trebuie să suferi.
Credeți că Iisus mai era celebru dacă l-ar fi omorât ca pe un animal de casă?
Nu.
Iisus, fiul lui Dumnezeu,
a murit pentru păcatele voastre,
în timp ce dormea, înconjurat de jucăriile preferate?
E ridicol.
O să... Bine.
O să fiu indulgentă
și-o să spun o poveste care nu e decât o poveste adevărată.
E despre una dintre surorile mele. Eu am trei surori.
Asta e despre una dintre ele.
N-o să spun despre care. Doar că
numele ei e Jodyne.
Jodyne a fost la Boston University.
Și, dacă știți cum e la BU, sunt cămine mixte.
Cam ca în majoritatea universităților de acum.
Însă au băi mixte în căminele mixte.
Iar Jodyne s-a îmbătat cel mai rău în primul an de facultate,
cam ca majoritatea bobocilor.
S-a întors, împleticindu-se, în cameră, și a reușit să-și scoată blugii.
Știți, și a adormit în tricou și-n chiloți.
După câteva minute, camera a început să se învârtească.
Așa că a dat fuga la baie și a început să verse.
Și a tot vomitat.
Iar în timp ce vomita, a simțit
că-i trage cineva chiloții în jos.
Dar nu putea să se întoarcă, nici să se oprească, atât vomita de rău.
Și-a vomitat, și-a vomitat, iar chiloții i se duceau tot mai în jos.
Și s-au tot dus în jos, până au căzut pe podea.
Iar când, în sfârșit, a terminat de vomitat,
a întors repede capul, ca să vadă cine era.
Numai că n-a văzut pe nimeni.
Pentru că se căcase pe ea.
Asta e... E o poveste adevărată.
Aș spune...
Aș spune că sunt râsete de ușurare.
Sau, ca să zic așa, râsete ușurate.
Știu că eu sunt spectacolul vostru.
Dar, trebuie să înțelegeți, cum să spun, că voi sunteți spectacolul meu.
Și ați fost foarte frumoși.
Ați fost atât de... Ați avut atât de multă empatie.
Ați fost atât de îngrijorați.
Se putea auzi musca în timpul povestirii.
Foarte drăguț.
Și, să știți, vă înțeleg.
Ați crezut că urma să fie violată.
Și ea a crezut că urma să fie violată.
Ea a crezut că era pe cale să fie violată.
Și chiar m-am gândit la asta. Și am...
Cred că ăsta poate fi unul dintre rarele scenarii în care-ți poți coborî privirea
spre o pereche de chiloți,
pur și simplu...
Pur și simplu, plini de propriul tău căcat
și să-ți spui: „O, slavă Domnului.
Of, Doamne.
Of, pur și simplu, ura!”.
Sora mea a venit să mă viziteze.
Nu sora care s-a căcat pe ea, ci sora mea mai mare.
Cu toate că, sunt sigură, și ea s-a căcat pe ea.
Doar e o Silverman, la urma urmei.
Nu, e vorba despre sora mea cea mai mare, Susie.
Ea e rabin.
Locuiește în Ierusalim.
„O, Doamne, o actriță de comedie fără niciun Dumnezeu
și o, cum să zic, o femeie rabin, om al lui Dumnezeu, sunt surori?
Cum o fi asta?”. E un lucru la care puteți să meditați în mașină.
Așadar, Susie a sosit în oraș.
Și mi-a zis: „Sarah, mâine mă întâlnesc cu prietena mea Amber”.
După care mi-a spus totul despre Amber.
La modul: „Amber e minunată.
S-a născut și a crescut în Etiopia.
Acolo a condus un orfelinat cu o mână de fier.
E un model de urmat.
Mă întâlnesc cu ea mâine la 8:00.
Am putea să ne întâlnim în apartamentul tău?”
Iar eu i-am zis: „Sigur, cum să nu”. Știți cum e.
„Descui cu cheia ta. Eu o să dorm. Dar, sigur”.
Așa că, în dimineața următoare, ea și-a uitat cheia, evident.
Și bate la ușă, iar eu mă duc să deschid.
Aveam ochii, cum să zic, parcă lipiți cu clei.
Și deschid ușa, iar ea zice: „Sarah, ți-o prezint pe Amber”.
Iar eu zic: „Amber, mă bucur mult că te cunosc.
Am auzit atâtea despre tine”. Și o apuc de mână.
Și în loc de mână are un cârlig.
Și...
Nu e important pentru povestire, doar pentru coloratură,
în locul ambelor mâini avea cârlige.
Numai că... Deja mă avântasem prea mult.
Așa că... am strâns-o.
I-am strâns cârligul.
Și a fost un moment tare nefiresc.
Sunt sigură că ar fi apreciat dacă i-aș fi zis:
„Ai un cârlig în loc de mână. Nu știu ce spune eticheta pentru asta”
Iar ea ar fi zis: „Mersi că te porți firesc cu mine.
Nimeni nu se poartă firesc cu mine.
Da, poți să-l strângi, cum vrei”.
După care ne-am fi împrietenit pe bune, probabil am fi avut glumele noastre,
cam așa mi s-a derulat totul în minte. Numai că...
pur și simplu, i-am strâns cârligul, ca și cum:
„Așa mi se pare mie că e o mână”.
Pa.
Și m-am dus să mă culc la loc.
Prefăcându-mă că totul a fost doar un simplu vis.
Numai că, Doamne, Dumnezeule, femeia-rabin
trebuia să-mi fi spus câteva lucruri despre Amber.
Iar două din ele să fie cârligele, nu? Nu sunt o nesimțită.
Iată un minimum.
Are cârlige în loc de mâini.
E minunată.
Locuiește în Etiopia.
A condus cu o mână de fier...
Ar fi fost mai logic.
E genială, un model de urmat.
Revin, doar ca să nu uităm:
are cârlige în locul mâinilor.
Dar nu și pentru Susie, pentru femeia-rabin.
Ea nu vede nuanțele.
Ea nu vede nici măcar mâinile.
Atât e de minunată.
Eu sunt... Eu sunt o...
Sunt o persoană extrem de sexuală.
Mereu poți recunoaște o persoană sexuală,
pentru că ți-o spune ca o legătură
către următoarea parte a numărului de standup.
E ca un mic indiciu.
Și totuși, așa sunt. Eu...
Știu că e șic să spui tâmpenii în timpul sexului
și... am încercat-o și pe-asta.
Dar n-are efect pentru mine, fiindcă, pur și simplu...
Descopăr că mă împiedic de adevăr, cred.
Ca și cum...
Aș zice: „Dumnezeule, ai o sculă... A, nu, nici gând... E ca o umbră”.
Ceea ce fac, ce simt, e mult mai aiurea.
Îmi place să spun tâmpenii imediat după sex.
Când lucrurile s-au mai liniștit un pic.
I-o spun drept în față, pe un ton extrem de liniștit.
„Ce crezi că s-ar întâmpla dacă m-aș duce la spital
și aș cere imediat să fiu consultată pentru viol?
Da, ce crezi?
Crezi că ți-ar găsi sperma peste tot pe mine și în mine?
Pentru că așa fac.
A, chiar așa fac.
Poate c-ar trebui să mă gâdili pe spate până când adorm.
Ți se pare o idee bună, nemernicule?”
Iubitul meu e străin, așa că, pe urmă, ajung chiar ochi în ochi cu el
și-i zic: „America e pe primul loc”.
Iar el: „Pe primul loc la ce?”
„Nu-ți bate capul cu asta.
Pentru noi e important că suntem pe primul loc.
La cazuri de diabet juvenil”.
Ce spune eticheta...
Nu știu dacă sunt pe-aici, cum să zic, persoane de genul Emily Post.
Dar pentru îmbrățișarea post-coitală... Sau îmbrățișarea post-sex, pentru proști.
Ce spune...?
Ce spune eticheta, unde-ar trebui să-mi pun
degetele „nemerniciei sale”?
Oare, direct deoparte?
Sau... sub o pernă?
Sau doar... Doar să le retez.
Să le retez complet.
Asta... Asta s-a întâmplat cu mâinile lui Amber.
Glumesc, oameni buni.
Zău așa.
Liniștiți-vă.
A călcat pe o mină când avea șapte ani.
Uneori îmi place să termin o glumă cu un adevăr trist.
Îți mulțumesc, Jodyne.
Ai dat lovitura, Sarah.
Le dăm fetelor noastre păpuși Barbie ca să aibă o imagine
de neatins a felului în care trebuie să arate când vor fi mari.
Ca să poată învăța că nu sunt decât un rahat
și că ar fi cazul să se sinucidă.
E foarte important.
Trebuie să le învățăm de mici.
Nu știu precis
cine proiectează păpușile astea Barbie, sau Bratz,
sau oricare alte păpuși lucrătoare cu sexul.
Nu știu precis pe cine protejăm.
Unde zace obscenitatea, sau...
Bun, așadar, Barbie.
Cum să zic, are picioarele de două ori mai lungi decât restul corpului.
Iar picioarele ei sunt, pur și simplu: sunt exact pe vârfuri.
Ea nu poate purta decât tocuri înalte.
Nu poate purta mocasini, chiar să vrea.
Când își face nevoile la 3:00, e pe tocuri.
Fiindcă e o doamnă.
Iar sânii... Bine.
Așadar,
ea are numai acel stil de sâni, mari, tari și strălucitori
la care-și dau drumul băieții.
Trebuie să ne protejăm fetele
de sfârcurile hrănitoare de vieți.
Noi... E, pur și simplu, prea obscen.
Fără sfârcuri.
Nu ne putem lăsa fetele să vadă ceea ce hrănește viețile.
Ci doar partea care poate face sandviș o sculă tare.
Fără păr pubian.
E ceva irealizabil.
Ai dreptate, publicule.
Știi ceva? Mersi că m-ai făcut să rămân sinceră.
Asta e ceva important. E realizabil.
Nu oricine e capabil de o privire ca asta, dar, da.
Lumea mereu și-a dorit buze ca ale Angelinei Jolie.
Și, nu mă laud, dar practic am buzele Angelinei Jolie.
Nu-s atât de grozave pe cât se spune.
Doar că ale mele sunt în chiloți.
Dar...
De-aia îmi place un frumos,
îngrijit, dar triunghiular...
tufiș nuanțat.
Asta, teoretic, n-are sens, dar sună șic.
Am făcut o...
Arta reflectă viața.
Bine? După care, viața informează arta, știți?
Iar apoi...
Dar noi nu... Filmele, nu mi se pare că reflectă cu adevărat viața pentru femei.
E, mai degrabă, o proiecție masculină a ei.
S-a mai ameliorat, dar chiar și în filmele fițoase,
cum să zic, dacă vezi într-o secvență o femeie care se masturbează,
ea e totdeauna pe spate. Toată visătoare și sexy.
Niciodată nu stă pe burtă, cu ochii goi și gura căscată, așa cum e.
Asta e muncă.
Învățăm ce e dragostea din filme și de la televiziune,
dar asta, pentru noi, e o dragoste distrusă.
Comediile romantice, rahaturile astea, înseamnă dragoste distrusă.
Noi... Ele ne învață că suntem persoane incomplete
care din întreaga lume trebuie să găsească acea persoană care să ne completeze.
Vă garantez eu, sunt mii de oameni
care se potrivesc perfect cu oricare dintre voi.
Iar eu nu vreau să fiu completă... Eu nu...
Mă străduiesc din greu, în fiecare zi, să fiu o persoană completă, știți?
Eu nu... Nu vreau să vă întregesc.
Vreau să fiți deja întregi.
Și vreau să fiți în... Știu că tocmai am zis „gaură de coțăit”.
Încă un lucru pe care Barbie nu-l are.
Asta ar fi o postură feministă tare ciudată.
„De ce n-are Barbie o gaură de coțăit?”
„Nu știu. Ce e aia? E ceva imaginar”.
S-a notat.
Acum câțiva ani, am dat o spectacol caritabil
cu organizația Doamnele Împart Dreptate, a prietenei mele Lizz Winstead.
Ca să vedeți.
Și a fost, în esență... mereu spun că a fost un fel de, știți,
drept de a alege lucrurile.
Dar a fost, practic... Doar pentru femeile din Texas.
Pentru că, în vremea aia, toate clinicile pentru avorturi din Texas
fuseseră închise. Ajunseseră în număr de cinci.
De atunci, s-a înrăutățit mult. Dar...
Iar noi, practic, voiam doar să strângem bani
ca să le dăm femeilor din Texas
astfel încât să-și poată, cum să zic, angaja bone,
atât timp cât merg 12 ore cu mașina ca să facă un avort.
Sau să-și permită o mamografie, sau, știți, un test Papanicolau, ceva.
Așa că am făcut spectacolul ăsta, iar afară erau protestatari.
Știți genul, dreptul la viață, Biserica baptistă Westboro, ăia din NPR.
Și... Nu din NPR.
Din NRA.
Asta e... Ei sunt altceva.
Cu totul altă gâscă-n altă traistă.
Și erau afară, protestând.
Și n-o să arunc cu rahat în ei, pentru că sunt ca ei.
Suntem la fel.
Știți, eu sunt produsul modului în care am fost crescută.
Am fost crescută de doi evrei democrați, liberali, miloși,
iar acum așa sunt și eu. Și mi-ar plăcea mult să cred
că aș fi ajuns așa și singură, dar probabil că nu.
Sunt produsul modului în care am fost crescută.
Iar oamenii aceia au fost crescuți de oameni care i-au iubit.
Care le-au zis: „Există pe lume oameni care vor să omoare copii”.
Dacă eram un astfel de copil, ziceam: „Trebuie să-i împiedicăm”.
Și eram acolo, afară, protestând.
Așa că m-am dus afară. Voiam doar să-i salut
și să le arăt un chip cordial, prietenos, de „ucigaș de copii”.
Și-am zis: „Hei, bună. Nu e grozav...? Am vrut doar să spun,
nu e grozav că trăim într-o țară în care pot să fac spectacolul ăsta,
fiindcă e ceva în care cred,
iar voi puteți protesta împotriva lui datorită a ceea ce credeți,
și că putem ocupa același spațiu în mod pașnic?”
Iar unul a zis: „Dumnezeule, ai perfectă dreptate”.
Am glumit. A zis: „O să ajungi în iad”.
La care eu: „Bun, mi-a părut bine de cunoștință”.
Dar mai era acolo o fată de nouă ani cu un puloveraș roz.
Și avea o placardă imensă... O placardă, să zic, de două ori cât ea.
Scria: „Avortul e o crimă sângeroasă”.
Iar cuvântul „sângeroasă” era cu vopsea roșie, picurând.
A fost prima dată când am zis: „A, a trebuit să se ducă
la Michael's, Blicks sau un magazin de artă ca să cumpere materiale.
La Hobby Lobby, probabil.
Și zice:
„Dumnezeu te urăște”.
La care eu: „Tu chiar crezi că Dumnezeu urăște?”
Și ea: „Da, El te urăște”.
Și atunci... Of, i-am spus o glumă de rahat.
La care ea:
Chiar e marele unificator.
Dar ea are dreptate. Avortul chiar îți ucide întreaga zi.
Literalmente, scoate viața din tine.
Uite, mai știu astea două ultime glume, nu sunt inteligente.
N-au nimic profund de spus. Sunt doar jocuri de cuvinte.
Dar le iubesc ca pe
propriii mei fetuși avortați.
Să nu-mi uit vorba.
Felicitări, Texas.
Texas era aproape al treilea stat,
dar deodată un judecător a abătut o tâmpenie asupra lui.
Ar trebui să știți asta. Nu vă condamn pentru că nu știți despre legea asta,
fiindcă am fost...
Pur și simplu, peste noi s-au abătut atrocități după atrocități, zi de zi.
Dar n-o să vă vină să credeți. E adevărat.
Au o lege, în statele astea, prin care, dacă faci avort,
sau pierzi sarcina,
ești răspunzătoare pentru plata înmormântării
țesutului fetal.
Ce?
O nebunie.
Și-o atrocitate.
Și tare aș vrea să vorbesc la o astfel de înmormântare.
A murit așa cum a trăit.
Ceva cât o sămânță de susan, fără vreo funcție cerebrală sesizabilă.
Acum, se va întoarce în țărână,
unde va...
Nu știu, va fi mâncat de un greiere, poate.
Așa că, în orice caz, spectacolul ăsta caritabil.
Asta e treaba, militantul religios știe că va fi purtătorul a...
Nu militantul religios, cred că, de-acum, guvernul
știe că va fi purtătorul unei misiuni
de a răsturna cazul Roe contra Wade. Să declare dintr-odată avortul ilegal.
Deci, ceea ce fac ei e să-l ciuntească din toate părțile, știți.
Fac legi mărunte, ipocrite, de genul celor care le servesc țelurile.
Știți cum: „Foarte bine, clinica trebuie să aibă coridoare
late de cinci metri jumătate”.
La care cei de la clinicile: „Nu putem...
N-avem... Adică, asta ar costa... Nu ne putem permite să...”
„Păi, atunci cred că va trebui să le închidem, nu-i așa?”
Știți, seamănă mult a Boss Hogg din Cursa din Hazzard, așa ceva.
La modul că-ți sparg farurile și zic:
„Se pare că nu poți circula. Ai un far spart”.
Exact așa e.
Și violează...
Legile infantilizante despre avort, în care femeile trebuie să se gândească.
Duceți-vă acasă și gândiți-vă la asta timp de trei zile.
Da, eu cred că m-am gândit la asta, cretinule.
Sau, de genul...
Ecografii care te violează, când îți înfig o cameră în tine
și te obligă să privești ecografia și să vezi viața din uterul tău.
Și... Hai să lăsăm asta pentru o clipă.
Fiindcă am pentru voi niște date nostime, care-o să vă placă mult.
E adevărat. Oamenii de știință le cunosc de aproape două decenii.
În cazul în care credeți în știință.
Asta...
Și asta-i tot.
Sperma are miros.
Eu știu... Știu că sperma are... Știm cu toții că sperma are miros.
Totuși,
celulele spermatice... Cochilii la mal.
Haide, Sarah, concentrează-te.
Asta e o seară importantă.
Totuși, e ceva serios.
Celulele spermatice au simțul mirosului.
Au simț olfactiv. E adevărat.
Și știți ce înseamnă asta. Înseamnă că sperma e viață.
Și știți ce înseamnă asta.
Trebuie să legiferăm porcăria asta.
Trebuie să apărăm copiii.
Eu... Eu vreau doar să-i salvez pe copiii nenăscuți.
Asta-i tot ce mă preocupă și asta e ceea ce o să facem.
Data viitoare când îți vine să-ți dai drumul într-o șosetă
sau în scurgerea de la duș, sau...
Nu știu de ce, dar mi se pare că ești genul care stă pe burtă.
Totuși, nu contează.
Nu contează. Indiferent de cum îți dai drumul,
aici nu te judecă nimeni.
Am avut dreptate, nu-i așa?
Am un anume simț.
Măcar de-ar fi fost o super-putere capabilă să ajute omenirea.
Dar...
Asta o să facem. Înainte de a-ți da drumul,
indiferent ce stil folosești...
Am chef să merg mai departe. Ca și cum
ai fi fără mâini și ți-ai trage-o cu salteaua.
Ca și cum ai fi un nătărău...
Clipiți o dată dacă... Știam eu!
Voi îmi faceți pe plac.
Sunteți drăguți.
Foarte bine. Hai, Sarah.
Înainte să faci asta, o să vii până la clinică.
O să folosim ceva lung, subțire...
Practic, o cameră GoPro, de forma unei andrele.
Ți se va duce în sus pe uretră, prin gaura penisului.
Sus, sus, sus. Chiar imaginează-ți.
După care, în jos, până în sacul testicular.
Vom aduce acolo ecograful,
și vei putea să vezi cu adevărat
viața din ouțele tale.
Chiar cred
că majoritatea bărbaților nici n-ar mai vrea să-și dea drumul după asta.
Ceea ce e frumos.
Lumea spectacolului e foarte ciudată.
Nu știu de ce m-a izbit gândul ăsta tocmai atunci.
Am făcut un episod... Acum câțiva ani, am făcut un serial, Soția perfectă.
Da? Și e, cum să zic, o dramă juridică.
Și a fost foarte distractiv.
Și poate c-a fost din cauză că stăteam și-i vedeam pe mulți dintre ei filmând.
Nu v-ar veni să credeți cum funcționează lumea spectacolului. E o nebunie
Adică, bun.
Să vedem dacă pot să vă explic. Adică... Este...
Scena asta e o mare sală de ședințe, da, pentru că e o dramă juridică.
Și are o mulțime de personaje în ea.
Și toate vorbesc, și toate porcăriile se întâmplă în ea.
Așa că, la prima dublă, trag un cadru mare, larg, cu întregul decor,
cu toate personajele și astea.
O mai trag de câteva ori. Pe urmă, apropie
și filmează un cadru strâns, unde sunt, cum să zic...
Unde vezi numai trei dintre personaje.
Iar când ele ies din platou, în mintea noastră vedem toată camera,
pentru că am mai văzut-o înainte.
Numai că, în realitate, când filmează, restul încăperii nici nu mai e acolo.
E plină de, cum să zic,
proiectoare, camere de filmat și lumini
și, știți, tot restul porcăriilor, știți.
Nu cunosc toate denumirile.
Cameramani și toate rahaturile astea.
Așadar, Christine Baranski zice:
„Vreau să am documentele astea luni dimineață pe birou”.
Și e, pur și simplu, în taiorul ei și în pantofii cu tocuri.
Christine Baranski, făcută ghem, pentru că nu poate să plece de tot,
din cauză că-s atâtea rahaturi care-i blochează drumul.
Dar trebuie să se lase cât mai jos posibil,
ca să nu stea în calea luminilor pentru restul scenei,
pentru actorii care sunt încă în scenă. Așa că, stă așa.
După care Josh Charles zice:
„E o figură. Ne vedem luni.”
Asta e tot ce vedeți.
Tocmai am râgâit.
Sunt om și eu.
Eram... Acum trei săptămâni, eram la un semafor.
Ba nu, să lăsăm asta pentru o clipă. Bine.
Am urmat un curs de actorie când aveam 10 ani, în New Hampshire.
Asta se leagă.
Și, în primul rând, profesorul de actorie era afurisit.
Mi-aduc aminte că zicea...
A, una dintre teme a fost: veniți cu cântecul vostru preferat
și, cum să zic, jucați-l.
Și-atunci, mi-am adus cântecul preferat, și anume
„Don't Stop Believin'”.
Scuze.
Și, cum să zic, am crezut că să-l joc înseamnă să mimez.
Deci, așa am făcut:
Iar pe el l-au apucat pandaliile.
Știți, mi-ar fi plăcut ca la 10 ani să am ușurința de a zice:
„Știi ce? Probabil că are el ceva probleme.
Asta-i problema lui”.
Nu. Nu știam să fac asta când aveam 10 ani.
Am presupus doar că eram de rahat.
Dar nu asta-i povestea pe care voiam să v-o spun.
Așadar, în prima zi a cursului de actorie, ne-a spus așa:
„Să fii actor
înseamnă să fii reactiv”.
La care eu: „Asta ce înseamnă?”
Cum adică, „re”?
Știam că „re” înseamnă din nou.
Deci, îmi ziceam: „să fii din nou activ?”
În orice caz...
Acum trei săptămâni, eram la un semafor.
Și mă gândeam:
„A, să joci din nou.
Corect.
O, da.
De acord cu asta, da. Actoria e reactivitate.
Trebuia s-o spui așa”.
Înțelegere
cu întârziere.
E tema acestei părți a programului meu special.
Întârziere... Înțelegere cu întârziere.
Bun. A trebuit să merg în tabără
în fiecare an, după vârsta de șase ani.
Ceea ce a fost groaznic pentru mine,
pentru că am fost o udătoare cronică de paturi, până la, să zic, 15 ani.
A fost un coșmar.
Am învățat o grămadă de trucuri, cum ar fi totala disociere.
Să fac așternutul peste cearșafurile ude în timp ce duhnesc a pișat,
prefăcându-mă că nu e așa.
Ce părinți ar trimite o udătoare cronică de paturi într-o tabără de vacanță?
Trebuie să fie niște monștri. Ba nu.
Nu sunt monștri.
Iată cum stă treaba. Așa.
Adică, pe tatăl meu
îl bătea măr taică-său în fiecare zi.
Pe urmă, pe durata anului școlar, l-a trimis printre ne-evrei.
La internat. Mă scuzați.
La internat.
După care, la internat,
îl băteau în fiecare zi de se căca pe el,
îl făceau jidan împuțit,
fiindcă asta era pe vremea când, cum să zic,
America era măreață.
Și...
Pe urmă, în... În regulă.
A fost destul de bine.
Pe urmă, în timpul verii,
mergea în tabără și înflorea.
Și era vedetă și, cum să zic, cam tot ce voia să fie.
Așa că părinții, ei doar se gândesc...
Știți, în mintea lui era doar: „Nu, taberele sunt grozave.
O vor defini. Vor fi bucuriile ei.
Pentru că asta au fost pentru mine”. Înțelegeți?
Așa că a trebuit să merg în tabere.
Și, ca un compromis, îmi dăruia cărticele cu glume.
Pentru că adoram glumele.
Și mai zicea că poate așa îmi voi face prieteni.
Așadar, îmi amintesc de vara de când aveam opt ani,
fiindcă tocmai învățasem să citesc la vârsta de șapte ani.
Cineva din public, când eram în Vermont, a zis: „Eu, la patru”.
Bravo ție, ce naiba. Eu, la șapte.
Eu am învățat să citesc la șapte ani.
Așadar, aveam opt ani, eram entuziasmată.
Aveam cărți. Urma să citesc.
Iar tatăl meu nu avea limite.
Nu știu dacă o fi răsfoit sau nu vreuna.
Însă erau Glume total nesărate, volumele unu și doi.
Și-mi amintesc prima glumă, de pe prima pagină.
Era lungă cât un paragraf, dar aș putea s-o spun în două secunde.
Era așa: „Scufița Roșie, bla, bla, bla”.
După care, lupul cel rău: „O să te mănânc”.
La care Scufița Roșie: „Mâncare, mâncare, mâncare.
Nu și-o mai trage nimeni în ziua de azi?”
Iar eu: „Asta ce mai înseamnă?”
Apoi, când aveam 30 de ani, ziceam: „O, Doamne, Dumnezeule.
E ceva foarte necuviincios”.
Era... Tatăl meu nu e... El n-are limite.
El nu e cuviin... Eu nu prea...
El... El se purta cu noi de parcă i-am fi fost frați.
De exemplu, îmi amintesc, odată, când eram foarte mică,
el și mama s-au întâlnit cu un alt cuplu.
Și, când s-a întors acasă, cum să zic, s-a trântit jos în vestibul.
Era o băncuță în antreu.
Iar eu m-am așezat acolo și l-am întrebat cum a fost.
Iar el: „A, mai rău nu se putea, naibii.
Fusese vorba să ieșim cu familia Sterling,
dar până la urmă a apărut numai dl Sterling.
A zis că dnei Sterling îi venise ciclul.
Și când e pe ciclu, îi curge ceva de culoarea ficatului.
Iar eu: „N-am nevoie să știu așa ceva.”
Am zis: „Tată, am înțeles.
Cum să zic, am cinci ani, chiar n-am nevoie să știu așa ceva.”
Însă tata...
Tabăra era locul în care înflorea.
Și, cum să zic, până în ziua de azi, ei îi sunt cei mai buni prieteni.
Cei mai buni prieteni ai lui sunt prietenii din tabere.
Merge pe 80 de ani, dar urmează chiar să aibă o întâlnire.
Și are o fotografie cu ei toți, de când au devenit instructori.
Și e formidabil. E din 1953.
Și i-am zis: „Tată, trebuie să mi-o trimiți”.
Și mi-a trimis-o cu un fel de glosar despre cine e fiecare
și ce face în prezent. Ceva de genul:
„El e Phil Holman. Acum e judecător.
El e Arnie Goldstein.
Știi, e proprietarul țesătoriei Martin's.
El e Danny Gold.
Danny Gold i-a făcut odată sex oral lui Punchy Kramer și toți am privit.
El e Cy Schwartz.
Lucrează la Clam King.
Aici e... El...
El e Morris Simon.
El e Punchy Kramer.
Iar el, știi...”
I-am zis: „Tată, începe sau termină cu asta”.
N-are minte deloc.
Așa că s-a tot dus în tabere până când a devenit instructor.
Știți, când vorbim despre instructori, ne gândim la adulți.
Dar, de fapt, sunt copii de 16 ani.
Așa că, pentru fiecare copil din tabără, el trebuia să completeze un formular,
în fiecare săptămână pentru fiecare copil.
Și avea acolo: „Se poartă cum trebuie?
Doarme? S-a spălat pe dinți?
S-a dus la baie?
Și sub asta scria: „M/T”.
Iar tata nu știa ce însemna asta.
Numai că-i era jenă să întrebe.
Așa că și-a folosit logica și a zis: „Bun.
Dacă urmează după baie, probabil că înseamnă
„moale sau tare””.
Așa că, într-o vară,
tata i-a pus pe copii să-l cheme
după ce se căcau.
Ca să poată vedea cum a ieșit.
Și făcea o estimare aproximativă
dacă, într-adevăr, a fost tare sau moale.
Mi-a plăcut asta foarte mult.
Înseamnă că e, cum să zic, o generație de bătrâni la terapie.
Care zic:
„Păi, chiar am avut în tabără un instructor obsedat de căcatul meu.
Să fie asta...?”
Ați fost abuzați sexual.
A, însemna „mesaje trimise”.
Dar, slavă Domnului că n-a întrebat.
Ar fi fost foarte jenant.
Părinții mei au divorțat când aveam șapte ani.
Iar mama s-a întors la facultate ca să-și ia licența.
Surorile mele erau mai mari.
Așa că am avut călugărițe ca bone.
M-am dus la o... la o mănăstire, cred.
Dar arăta ca...
Ca o casă victoriană, sau cam așa ceva, locuită de călugărițe.
Și aveau personal pentru întreținere.
De atunci, am cunoscut călugărițe minunate.
Dar nu dintre astea. Astea erau javre.
Erau... erau.
Dădeau în noi.
Era... Nu mai dăduse nimeni în mine.
Și mi-era foarte frică de ele.
Deci, dacă nu dormeam pe salteluțele noastre la ora siestei,
ne băteau.
Pe urmă, cum să zic, ne duceam la prânz în pădure, fiindcă e New Hampshire.
Și ne dădeau sandvișuri din alea, cu unt de arahide și peltea.
Și trebuia să mâncăm tot, altfel ne băteau.
Mie îmi plăceau la nebunie untul de arahide și pelteaua.
Însă aici era altceva.
Erau unt de arahide și gem.
Iar gemul e...
Nu mai mâncasem gem până atunci.
E, cum să zic, altfel.
Are bucăți prin el.
Dar trebuia să mâncăm tot, altfel ne băteau.
Atât de frică mi-era, că...
Pe vremea aia nu știam că pot să dau cu pumnul.
Și am... Bun, stați puțin.
Facem o paranteză.
Facem o paranteză până vă spun ceva.
Așa e în firea omului, să ne spunem povești...
Povești de groază.
Groază.
Povești de groază. Ne spunem...
Am zis-o de prea multe ori.
Ne spunem povești de groază.
Asta e, pur și simplu, firea omenească.
Știți, așa cum zicem: „Trebuie să trec de groapa asta
înainte să mă depășească mașina aia, că altfel o să mor”.
N-a fost doar cazul tău. E valabil pentru toată lumea.
Toată lumea face așa.
Terapeutul meu zice că așa ne împăcăm cu mortalitatea.
Așa că, mâncam sandvișul ăsta cu unt de arahide și gem.
Și-mi spuneam în sinea mea povești de groază.
Iar povestea era:
gemul ăsta e sângele din menstruația călugărițelor.
Însă trebuia să mănânc tot. Mi-era prea frică să nu iau bătaie.
Așa mâncam.
Și înghițeam în grabă. Nu știu de ce
îmi intrase în cap că
gemul ar avea, știți, în el, bucăți ca ficatul.
Bun, o să încerc să vă spun povestea asta.
A fost cât pe ce să mor astă-vară.
Chiar a fost cât pe ce să mor astă-vară.
Eram pe șosea.
Mă durea gâtul al naibii de rău.
N-am dat prea mare atenție.
S-a cam transformat în răceală, ceva de genul ăsta.
Când am ajuns acasă, m-a durut iar gâtul.
Deci am zis: „Sunt acasă. Mă duc la doctor”.
Ceea ce nu fac niciodată.
Așa că, m-am dus la doctor.
M-a făcut să aștept, cum să zic, foarte mult timp.
Și-mi cam venea să zic: „Ia mai dă-o naibii”. Dar am rămas.
Se uită la gâtul meu și zice:
„Mergem la camera de urgențe”.
Aveam un... Un fel de abces în partea de sus
a traheii, adică pe unde se face respirația.
Așa că, abcesul ăsta, dacă mai creștea cu un milimetru,
îmi tăia respirația și muream.
Sau ar fi explodat.
Și era plin de infecție, iar asta m-ar fi omorât.
Nu vă speriați. E ceva foarte rar. Vouă n-o să vi se întâmple.
Dacă nu cumva s-o întâmpla, cred.
Dar...
Așa că a trebuit să mă internez.
Și m-au pus sub, cum să zic, o anestezie generală...
Ca un... Un fel de drog,
doar ca să mă adoarmă înainte de operație.
Și, cum să zic, fără știrea mea,
au anunțat-o pe prietena mea Amy și pe iubitul meu Michael,
la modul: „E o operație foarte periculoasă.
E posibil să nu reziste.
Știți, e foarte riscantă”.
Între timp, eu mă simțeam bine.
Și-mi ziceam: „Nu sunt suficient de drogată”.
Mă plângeam că nu sunt suficient de drogată.
Și pot să vă spun exact cum a fost, pentru că Amy a avut totalul prost gust
de a filma toată chestia.
Așa că...
Mă vedeți doar zicând: „Nu sunt suficient de drogată”.
După care ei zic: „Ești bine”.
Și atunci le-am dovedit că nu sunt suficient de drogată
explicându-le cum e cu Brexitul.
Și a fost ceva foarte nuanțat, aveam și păreri personale.
A fost, cum să zic, de-a dreptul perfect.
La modul că-l puteți auzi pe anestezist spunând:
„Uau, a pus punctul pe i”.
Și...
După care, mă vedeți, cum să zic, dusă pe targă.
Și-apoi, Michael și Amy n-au putut să vină cu mine
dincolo de ușile sălii de operație sau ce era.
Deci, la plecare, îi zic lui Michael... Așa cum ne place nouă,
când se închid ușile liftului, sau cam așa ceva:
„Vreau să văd alți oameni”.
După care...
După care, ultimul lucru de pe filmare e când mă uit pe telefonul ei
și zic: „Să-l derulezi cu încetinitorul la înmormântarea mea”.
Așa că...
Așa că, pe urmă, am trecut prin operația asta.
Și am supraviețuit. Și...
Dar a fost chiar... A fost o săptămână grea,
fiindcă am avut tensiunea foarte mică, așa cred.
Și, cum ziceam, n-au reușit să mă adoarmă pentru asta.
Prin urmare, a trebuit să...
Imediat cum s-a terminat operația, mi-au vârât pe gât un tub.
Și atunci, pentru că e firesc atunci când ești treaz
să scoți ce ai în gât,
au trebuit să-mi lege mâinile.
Așa că, ori de câte ori mă trezeam,
dădeam să-mi scot chestia aia din gât.
Și atunci observam că aveam mâinile legate.
Și mă gândeam doar la ce-ar crede cineva
într-o situație ca asta, adică: „Am fost capturată de ISIS”.
Și era ceva înfricoșător.
După care, venea lângă mine o asistentă și-mi zicea:
„Scumpo, n-ai nimic. Tocmai ai fost operată.
Au fost nevoiți să-ți lege...” Știți, și atunci înțelegeam.
Și apoi adormeam. După care, într-un minut, mă trezeam.
Și toată povestea se întâmpla iar.
Ceea ce era de-a dreptul înfricoșător.
A fost un coșmar. Nu-mi amintesc...
Adică, eram trează, dar nu-mi amintesc nimic.
Și-au fost câteva povești nostime.
Cum ar fi...
Mă apucase o mâncărime teribilă.
Substanțele din mine îmi provocau mâncărimea.
Însă aveam mâinile legate.
Iar surorile mele se certau cu infirmierele
ca să-mi lase doar o mână liberă, să mă pot scărpina.
Așa că, până la urmă, au cedat.
Și a fost,
cum să zic, aveam o mâncărime imediat lângă vagin.
După care... m-am simțit... A fost, cum să zic, o mare ușurare.
Și-atunci, l-am văzut pe John, prietenul meu, într-un colț.
Și cred că... Eu nu-mi aduc aminte. Așa mi s-a spus.
Mi-am scos mâna afară.
După care, cum să zic, i-am întins-o lui John.
Pe urmă, altă dată, aveam mâinile legate.
Ce, că i-am întins-o?
Și atunci, el:
Zic eu. Că nu-mi amintesc.
A, altă dată...
Mi s-a povestit, era o infirmieră în salon.
Iar eu, nu știu cum, chiar dacă nu-mi puteam folosi gura sau mâinile,
cum să zic, i-am dat de înțeles că aveam o urgență.
Trebuia să-i spun ceva. Și mi-au dat creion și hârtie.
Și m-apuc eu să scriu, și e, cum să zic, foarte important.
Iar când, în sfârșit, sunt gata, îi arăt hârtia.
Iar ea o privește și zice doar: „Locuiești cu mama ta?”
Cu imaginea unui penis.
Și, cum să zic,
e o dovadă că, atunci când nu mai ești conștient,
ești, cum să zic, un geniu pur al comediei.
Oameni buni, am ajuns la deznodământ.
Faceți zgomot fiindcă vă mirați că știu cuvântul ăsta?
Mulțumesc.
Ați fost foarte gălăgioși, dar în doza perfectă.
N-aveți pentru ce.
Data viitoare când vreți să mințiți, să-mi ziceți „Bravo”, sau așa ceva,
hai să facem așa. Puteți să faceți așa:
Bun, deznodământul.
Am zis bine?
Acum ar trebui să facem, să zic, o poză cu voi, așa:
da, pentru că veni vorba.
Iisus se întoarce.
A, pe spate.
Asta e.
Era apă. El a prefăcut-o în spermă.
Cât de ingenios poate fi?
Nu știu dacă există Dumnezeu.
Adică, nu pot să-mi imaginez că există Dumnezeu.
Totuși, nu știu.
Nici voi, nu-i așa?
Dar, dacă există Dumnezeu, atunci e un Dumnezeu care, cum să zic,
n-are absolut nimic împotriva crimelor,
a copiilor care mor de foame și a bicicletelor pentru fitness.
Știți, toate... Toate atrocitățile din viață.
Eu fac...
Orele de fitness pe bicicletă sunt grozave,
dacă-ți place să primești pumni în vagin de 70 de ori pe minut.
În timp ce un ocean...
Mulțumesc, Steve Agee.
În timp ce un ocean de albi intonează într-o veselie cuvântul cu N.
Asta pentru că se cântă hip-hop acolo.
Chiar trebuia să spun asta?
Of, Doamne.
Mi s-a părut, sau ați zis: „Asta se face acolo?
Se pot arde calorii cu asta?”
Da.
Mă simt...
Mă simt ca o escroacă, fiindcă parcă vorbesc atât
despre Dumnezeu, despre Iisus, toate astea.
Și mi-e rușine s-o recunosc, dar o recunosc.
N-am citit Biblia.
Dar am încercat. Chiar am încercat.
În apărarea mea, spun că e de necitit.
E tare plicticoasă.
E prea încărcată.
Dar, cum să zic, nu e atât de profundă pe cât se crede.
Și se citește ca un soi de porcărie de scenariu gen Urzeala Tronurilor.
Apropo, când se reia Urzeala tronurilor?
- Nu mai devreme de... - Iunie
Aprilie?
- Iunie. - Iunie?
Tocmai a trecut iunie.
O, Doamne.
Îmi place atât de mult.
Nu e perfect.
Nu e perfect, totuși.
E de parcă... Fiindcă, uite, toți poartă armuri de 400 de kile.
După care, nimic, de aici până aici.
Au partea asta doar ca să respire.
Știți care e cauza principală a morții pe vremea cu Urzeala tronurilor?
Gâturile înjunghiate.
Capetele retezate.
Beregatele tăiate.
Zic și eu, fierarii din acest trecut ficțional ar trebui concediați.
Cu aplicația mea pentru Twitter, pot...
Tocmai am vorbit ca o babă.
Cu aplicația pe care o folosesc pentru Twitter,
e ca și cum mi-aș putea programa postările.
Ceea ce-mi place, pentru că uneori îmi vin în minte două-trei postări.
Nu vreau să vă răsfăț.
Așa că le spațiez.
Acum mulți ani, practic, la începuturile Twitterului,
mi-am programat o postare.
Am programat-o pentru 20:05, ora Pacificului.
De ce țin minte așa ceva?
Deoarece la 20:00, ora Pacificului,
a fost capturat și omorât Osama bin Laden.
Universul Twitter luase foc.
La 20:05,
am postat:
„De ce sunt reci răhățeii câinelui meu?”
Dați-mi voie să vă amintesc, îmi programasem postarea asta.
Atât de deșteaptă mă credeam.
Și mă simt un piculeț ca Peter Sellers în Un grădinar face carieră.
Adică, lumea mă consideră mai profundă decât sunt.
Pun pariu că au fost oameni care au citit postarea asta și au zis:
„Știi ce? A fost rece. Dar era de datoria noastră”.
Bun, iată cum o să închei.
Bănuiesc că e un public destul de ateu.
Aș vrea să... Am fost pe drumuri și aș vrea să închei întrebând dacă e...
Acum, simt că vă terorizez, fiindcă e o întrebare atât de atee.
De obicei, când sunt în restul țării,
sunt singura atee,
așa că nu mă mai simt ca o nemernică.
Totuși, există cineva aici care crede în Dumnezeu?
Nu la modul „cred că există ceva”. Adică, o formă organizată de religie.
Cum ar fi, creștini, musulmani, mozaici...
Aveți, să zicem, cinci secunde să ridicați mâinile, dacă vă apropiați.
Da, mă gândeam eu.
Serios?
Poți să te apropii de mine, ca să rămân în lumină.
Hai, vino sus, pe scenă.
Ce religie ai?
Aș zice că sunt creștin.
Ai zice că ești creștin?
Sunt, cum să zic, foarte multe denumiri pe care le-am putea folosi.
Sunt protestant.
Probabil, m-aș putea categorisi ca fiind luteran.
Foarte bine.
Așa.
Cum vă numiți, domnule?
- Troy. - Bună, Troy.
- Bună. - Îți mulțumesc pentru că faci asta.
E un lucru foarte curajos.
Suntem în Los Angeles. E ceva foarte ateu.
Eu fac ateismul să iasă la lumină.
Așadar, nu vreau să te simți terorizat, sau altceva.
Nu-i nimic. Am ridicat mâna de bună voie.
Cum ai zis că te numești? Troy?
- Troy. - A, bun. E nostim.
Foarte bine, Troy.
Mor să pun întrebarea asta.
Sunt foarte entuziasmată că e aici cineva care crede în Dumnezeu.
Bine, deci, ești creștin.
- Exact. - Din zona protestanților.
Iată o întrebare
care cred că ar trebui să fie una dintre cele mai importante.
Bun.
Da, sau nu:
L-ai lăsa pe Dumnezeu să-și dea drumul în gura ta?
- Nu, nu. - Nu?
- Nu. - Bun, întoarce-te la locul tău.
O, Doamne, nu.
Îți mulțumesc foarte mult.
Mulțumesc, Troy.
Nu. Asta îmi dă mintea peste cap.
Și totuși, nu e singurul.
Nu e singurul răspuns, vă spun eu.
Aș zice că răspunsul ar trebui să fie da.
Dar vă spun că, după cât am cutreierat prin țară,
80 la sută, cel puțin, dintre bărbați spun nu, la fel ca Troy.
Deci, te felicit pentru că nu ești singurul.
Și totuși, după părerea mea, te înșeli.
E ceva foarte meschin, cred eu.
Știi, e de parcă, până acum, Troy, ai zis: „Dumnezeule,
știu că există SIDA, violuri,
foamete, genocid și crime.
Dar știu că Tu ai un plan, iar eu Te servesc.
Numai dacă nu mă servești cu spermă.
În cazul ăsta, nu mă mai joc”.
E foarte meschin.
Dumnezeu i-a cerut lui Avraam să-și omoare fiul.
Și știți ce-a răspuns Avraam?
„Nicio problemă. Așchiuță!
Vino încoace”.
Da, eu n-am citit Biblia, dar toți știu că fiul lui Avraam era Așchiuță.
Și Avraam urma să-și asasineze fiul.
Dar, chiar înainte s-o facă, Dumnezeu a zis: „Am glumit.
Pot să-mi dau drumul în gura ta?”
Iar Avraam a zis: „Asta e o încercare a credinței mele?”
Și Dumnezeu: „Sigur. Da”.
Atunci, Dumnezeu și-a dat drumul în gura lui Avraam...
Începe să semene a scenariu de amator. Dumnezeu și-a dat drumul în gura lui.
Și atunci, Avraam:
„Uau, chiar am crezut c-o să Te oprești în ultima clipă,
ca și cu uciderea...
Sau cred c-ar fi zis: „Ca atunci când ai zis să-mi ucid fiul”.
La care Dumnezeu: „Misterioase sunt căile Mele.”
Vă mulțumesc foarte mult.
- Bine. - Sunt cât se poate de trează.
- Gata. - Dar chiar au pus ceva
în perfuzie. Și... Mă simt ca și cum
aș fi drogată.
Sunt drogată?
Mă simt de parcă...
De fapt, nu e mare scofală.
Nu e ceva foarte intens.
Simt că aș putea să...
Aș putea să susțin o tabără politică.
Așa că, spune-mi... Explică-mi cum e cu Brexitul.
Brexitul e ca oamenii care
își botează copiii... Bentley,
fiindcă li se pare de bun gust.
Ei sunt cei care votează pentru Brexit.
Total neștiutori, nevinovați.
Crezând că e în interesul lor.
Dar votează total contra interesului lor.
Toate chestiile oferite de UE, pentru ca ei să poată trăi,
tocmai le-au eliminat.
Și se bazează pe asigurările medicale, ceea ce a fost o mare escrocherie.
Știți.
Și, ce-o să faceți? Există o grămadă de Bentley pe lume.
O grămadă de Mercedes și de Porsche.
Și vor deveni stripperi.
Dar unii dintre ei ar putea fi judecători la Curtea Supremă.
Și am speranțe.
Și cred în oameni.
Toți ascultăm aceleași...
Alte șiruri de minciuni.
Poate c-ar trebui...
- Încă e rațională. - Poate c-ar trebui să-i mărești doza.
Sunt. Nu mă prea simt drogată.
Nu, așa e.
Ești exact cum trebuie să fii.
Știi... măcar dacă ar vorbi cu oamenii...
- Cam așa e ea în viața de zi cu zi. - ...unii care nu urmăresc scopuri
și pot, cu sinceritate, să ia hotărâri onorabile,
bazate pe ce consideră că e mai bine pentru ei și pentru țară,
am avea un succes nebun peste tot.
Știu, da?
Numai că, din nefericire, nu avem așa ceva.
Încă nu sunt câtuși de puțin drogată.
Chestia asta e de rahat.
Ei bine...
Mă vor transporta cu targa în sala de urgențe
și mă vor adormi pentru câteva zile cu un tub în gât.
Un soi de dietă nouă.
La asta te aștepți când te trezești?
Nu la asta.
- Bine. - Pa. Vă iubesc mult pe amândoi.
- Te iubesc. - Pe curând.
- Ne vedem de partea cealaltă. - Michael, vreau să văd alți oameni.
Naiba să te ia.
Bine. Te iubim.
Vă iubesc. Pa-pa.
Să derulezi partea asta cu încetinitorul la înmormântarea mea.
Traducerea: Adrian Deliu